BISERNA OGRLICA - PUČINSKI OTOCI SREDNJEG  JADRANA

Autori fotografija u knjizi, za impressum: 

Bartulović Tonko,
Carli Andrija,
Crček Andrej,
Filipović Mihajlo,
Frka Danijel,
Katavić Mladen, 
Katavić Siniša
Koceić Željko, 
Kramarić Robert,
Mach Ivan, 
Perušina Antun,
Petričić Ratko,
Soldo Alen, 
Stanić Boris,
Stipčević Vladimir,
Sutlić Korana,
Šain Ivo,
Šerić Ela,
Šerić Neven, 
Višić Željko,
Vukičević Božo
Židanik Mojca 

Najveći broj fotografija u knjizi je snimljen Olympus  C 8080  digitalnim foto aparatom. Posebna zahvala gospođi Kseniji i Olympusu - Hrvatska.

POSVETA AUTORA: 
Majci Divni i ocu Ljubi, za sve prekrasne trenutke koji me vezuju za  djetinjstvo…..

BISERNA OGRLICA - PUČINSKI OTOCI SREDNJEG  JADRANA

PREDGOVOR

Pred nama je nova knjiga o moru, zaljubljenika i poštovatelja  mora autora Nevena Šerića. Njegova  knjiga KAMENA SVJETLA  opisivala je  svjetionike i njihovu kamenu, svjetlosnu, sigurnosnu, zaštitnu i ljubavnu rapsodiju, zvjezdano nebo, sivo modro i srebrno mjesečevo more  u ljepoti jedinstvenog  jadranskog prostora. Posebna  pažnja  odnosila se tamo  na obzorje  mjesečeve duge u pjeni  Posejdonovih valova, oluja,  vjetrovnih  posolica, izmaglica, morskih sila i drugih opasnih pojava.
Nova knjiga je skup nadahnutih priča o usamljenim hridima i pučinskim otocima  najudaljenijih arhipelaga te o njihovim morima i podmorjima. Bez obzira na naslov ove vrijedne i intrigantne knjige, koja je napisana iz čiste ljubavi  i kreativnog rodoljubnog gena, predgovornik  knjizi želi  naglasiti da se zapravo radi o vanjskoj  bisernoj otočnoj ogrlici koja središnju točku  Dalmacije  okružuje čistom ljepotom i zvjezdanim  sjajem.
U autorovom  opisu  otoka, otočića, hridi, mora i podmorja, flore i faune i uopće života  neba i mora otkriva  se  sva ljepota vječnosti  i  Stvoriteljev dar. Knjiga se  čita kao najslikovitiji putopis o našem hrvatskom moru  i našem čovjeku ribaru i mornaru, koji se  oplemenjuje  bogatstvom živog  pomorskog svijeta  u moru i živim  i zanimljivim životom vjetrova, oluja, pijavica  i jadranskih  ciklonalnih vrtloga, ščiga i drugih valova  mora. Upravo u radijusu  opisanih otoka i hridi nastaju i rastu  jadranske ciklone  s posebnim  meteorološko-oceanografskim  pojavama  iz kojih izrasta znanost, ali i žive  mitologije, predaje, pomorske bajke i ribarske  priče  o valovima kao  kuće, o morskim  nemanima  i tajnama dubinskih struja, grota i bezdana  podmorja pučinskih otoka i palagruškog praga.
Prvi u nizu opisan je otok i svjetionik Blitvenica  i njegovo podmorje. Otok je najbliži Kornatima  i šibenskom arhipelagu, izdiže se  iz čistog kristalnog mora gdje  morske struje  i valovi  pjevaju  vječnu pjesmu  o moru. More udara  o strme zidove  otoka i struji  u podmorskim rascjepima gdje se raznovrsne  ribe igraju  u tišini  od dna , preko vrhova brakova do valovite ili mirne površine mora na kojoj se zrcali  izlazak ili zalazak Sunca, ili Mjesec  u srebrnom odsjaju iskonske  modrine.
U drugoj slici već smo na dalekoj pučini  ispred Jabuke, samotne i mistične hridi, gdje  se trebamo duboko pokloniti snazi vulkanskog monolita, koji se  svom  silinom nebeskog meteora ustremio i zabio u  Jadransko  more gdje  svaka  bol gubi svoj smisao. Na pučini smo  gdje more miluje, ali i divlja te uzima  svoj danak od čovjeka  zbog oskvrnuća  ljepote i prirodnog reda stvari. Ljudi često ludo i nesvjesno narušavaju harmoniju mora i neba. Tako su mladi ribari  pobrali  endemske  garifule otoka Jabuke  za svoje dragane, premda su ih stari  ribari  upozoravali  da to ne čine jer nestat će  ribe i nastat će oluja i pogibelj.
Slijedeća  postaja u putopisu o pučinskoj ogrlici  je otok Svetac, otok drevne obitelji Zanki  i otok  morskih  Eleonorinih sokolova, koji nadlijeću naše pučinske otoke, izgleda još tamo od postanka  svijeta. Na tom otoku u  noćima vjetrova i groma još se ponekad čuje glas   Teute –ilirske koja doziva  mrtve ljubavnike. Nemojte se iznenaditi ako u jutarnjom svanuću i večernjem sumraku čujete zvona  i molitvu benediktinaca  i plač  sredozemne medvjedice za izgubljenim  poljupcem rajskog svjetla. Svetac je također  mjesto mitskih priča o ribarima, mornarima, brodolomima,  opojnom vinu i  strasnim ljubavima.
Malo dalje od Sveca  nalazi se samotna  hrid Brusnik. Ona je izronila iz  grotla vulkana i izgleda kao izvan prostorno čudo iz nekog drugog svijeta. U dubinama  hrid je  okružena sa živopisnim morskim  krajobrazima jedinstvene ljepote, gdje se osjeća strahopoštovanje  prema  crno modrim dubinama  i gdje  ulazimo u predvorje nestvarnog.
Istočno od  Brusnika i jugozapadno od ribarske prapovijesne  Komiže nalazi se Biševo,  otok morskih spilja, bajkovitih priča,  jedinstvene ljepote, odlične ribe i vrhunskog  mirisnog i opojnog vina. Otok Biševo živi na  granici vječnosti, gdje su zalazi Sunca spektakularni, gdje se osjećamo zadivljeni  i bez daha ispred  igre svjetla Sunca, boja, mjeseca, riba i plesa  zvijezda u noći.
Daleko od Komiže prema Lastovu, nazire se otok Sušac i svjetionik, otok divljih maslina,  raskošnih kapara i rascvjetanog ružmarina, otok ovaca i koza  u mediteranskom  najmirisnijem raslinju. Isto tako to je otok s osebujnim  podmorskim vrtovima u kojima žive  
najpoželjnije ribe i podmorsko cvijeće. Za Sušac i njegovo podmorje ratovali su i Venecija i slobodna hrvatska republika Dubrovnik.
Najudaljenije i najjužnije hrvatsko otočje  je arhipelag Palagruža, izgubljen  na jadranskoj pučini u izmaglici dalekog obzora na kojem se otoci samo maglovito  naslućuju. Na najvećem otoku  arhipelaga  na Velikoj Palagruži na velikom žalu u  doba Argonauta, prema legendi, doplovio je sudionik trojanskog rata  Diomed. Dojedrio je bježeći pred gnjevom  prelijepe Afrodite. Na Palagruži  buja život endemske  mediteranske faune, a u njenom podmorju cvjeta i raste najljepša flora i fauna Mediterana. Tu u spletu podmorskih polja cvjetova i kamenim čipkama žive u simbiozi  raznovrsne  ribe, rakovi i alge. Ponekad  na palagruško biserno-sedefasto žalo  iz dubina  izroni  izgubljena   sirena  probuđena iz  nestvarnih snova  o vječnosti  i nebeskoj ljepoti. Palagruža je sigurno djelo božanske Ruke, kojeg najviše miluju vjetrovi i zvjezdano nebo kada nakon zalaska Sunca, svjetla i zvijezde galaksija   prekriju  nepomućeno nebo iznad Diomedovih otoka.
Između Lastova i Mljeta  u Vrhovnjacima, smjestio se  otok i svjetionik Glavat, otok vječne inspiracije i čežnje  naših ribara  zbog bogatstva  s ribom u cvjetnim  livadama  podmorja.
Na kraju, dolazimo do Svetog Andrije, otoka i svjetionika u blizini Dubrovnika  i južno od otoka Lopuda. Nailazimo na  otok odmora mnogih ptica selica u proljeće i u jesen  kada na svojim dalekim preletima upravo nalaze  savršeno mjesto slijetanja. Tada otočki galebovi plemićki prepuštaju svoja  mjesta  mnogim pticama dok oni odlaze na pučinu  u lov srdela i inćuna.
Ostajem zadivljen  pred opisima ljepota pučinskih otoka, njihovog podmorja i svjetionika koji mnogima život i sigurnost znače. Autor Neven Šerić  ispisao je  stranice o moru kao u kaledeoskopu u kojem  oblikuje pomorsku stvarnost biranim riječima u zanosu   od ljubavi  prema našoj prirodnoj  i povijesnoj baštini, koju su nam  zaštitili i obranili  naši hrabri hrvatski ribari, otočani i pomorci u divovskoj  borbi kroz tisućljeća. Naslijeđe koje smo od njih baštinili  nema cijene  i nije na prodaju, i ni u jednom trenutku ne smijemo zaboraviti da smo to dobili  za očuvanje našim  budućim naraštajima  koji se tek imaju roditi u zagrljaju  ljubavi na mediteranskim mirisnim poljima  između plavog i modrog. Malobrojni hrvatski narod na moru se odupirao i snažnijima i jačima u svemu osim u hrabrosti i  ljubavi prema  domovinskim otocima i moru i zato je  bio i ostao veliki  pomorski narod. Bisernu pučinsku ogrlicu smo upravo pokušali opisati iz rukohvata riječi  iz knjige Nevena Šerića. Spomen na pučinske otoke opisane  u ovoj knjizi  neka nam bude na  sjećanje, ponos i poput zavjetne knjige  prema  vlastitim vrijednostima. Zato se predlaže da na svim našim i malim i velikim otocima , posebno onim pučinskim zataknemo hrvatske   zastave  ljubavi i zahvalnosti  za veliki dar Božje milosti. To naslijeđe  moramo čuvati i braniti  s više brige i odgovornosti, kako ne bi  nestala neizreciva ljepota,  i kako ribe i Eleonorin sokol ne bi otišli  u neku  drugu oazu kao što je to već učinila pučinska   Adriana  Jadranskog mora. Nadamo se  njenom povratku  kako ne bi  zamrla  iskrena rič i  pisma hrvatskog ribara i mornara, i kako ne bi prestao mlat  vesala na gajetama, kaićima i leutima Adrijanskog mora, kao što se na našu preveliku tugu i žalost već događa na nekim od najljepših  hrvatskih otoka  i  priobalju. 
Na pučinskim otocima  Dalmacije još se nalaze artefakti  i još žive  legende  i mitske i hrvatske  o sirenama  i ljubavi prema moru, još  u svjetlu  mora i sunca živi  ples  šargi i pica, zubataca i kavala, trlja i  fratara, po dnu i podmorskim klifovima  još se igraju jastozi,
rakovice i škampi, jure  i love dupini i modruji, palamide, kirnje i tune. Na pučini  još plovi poneka gajeta u kojoj  vesla  probuđeni   čovjek s mora koji doziva  Adrianu, koja će nam se vratiti  samo onda kada svi otvorimo srca  za potpunu ljubav prema božanskoj prirodi i njegovom  Duhu, u predragoj hrvatskoj zemlji obala, škoja  i mora.

U Kaštelima, lipanj 2005.                                                       Dr.sc.  Milan Hodžić                    
                                                                                                Predsjednik 
                                                                                                Matice hrvatske Kaštela

UVODNE NAZNAKE

Dospjeli smo na posljednji rub Jadrana, gdje se već kaže: Dovle, a ne dalje…
(Tin Ujević, 1930.)

Sjećam se ranog djetinjstva, kada sam pogledom lutao po nautičkoj karti Jadrana. Pažnju su mi uvijek privlačile malene oaze kopna razasute u plavetnilu pučine Jadranskog mora. Pučinski otoci se doimaju nestvarno, u nekom prirodnom svijetu bez geometrije, kao da ih je neka nebeska sila postavila prema samo njoj znanim zakonitostima  svemira. Miljama daleko od užurbanog života civilizacije, izvan plovidbenih koridora, noću zaogrnuti beskrajnom nebeskom zvjezdanom čipkom, pučinski otoci privlače sebi na neki neobjašnjiv način.
 
Zimi se, u toplini sobe, skiciraju rute plovidbe za slijedeće ljeto, nastojeći barem planom obuhvatiti i neko od pučinskih odredišta. Nakon isplovljenja plan se često mijenja, jer su uvjeti plovidbe često drugačiji od željenih. Valovito more i snažni vjetrovi česta su pojava na otvorenom Jadranu. Treba imati  avanturističkog duha za uputiti se prema ovim odredištima. Odluku nije lako donijeti jer su uvjeti plovidbe otvorenim morem drugačiji od plovidbe zatvorenim, priobalnim kanalima. Zbog toga se tamo, na otvorenoj pučini, najčešće susreću  tek ribari i po neki nautičar.
 
Pomorsko meteorološki uvjeti plovidbe otvorenim dijelom Jadranskog mora vrlo su varljivi, te treba pratiti dugoročnu pomorsku prognozu. Pogotovo kada se plovi sporijim brodicama, ograničenim brzinama, koje ne pružaju mogućnost brzog bijega u situaciji iznenadnog pogoršanja vremenskih uvjeta. Isplovljenje po mirnom moru iz priobalnog odredišta i stabilna vremenska prognoza nisu garancija da će i plovidba do pučinskih odredišta uvijek biti ugodna. I kada se čini kako se pučina na horizontu zrcali u bonaci, to je često tek optička varka. Tamo, na otvorenoj pučini stalno traje poseban morski ples. Promjenjive morske struje i nagle promjene vremena činjenice su s kojima uvijek treba računati. Kratkotrajne ljetne nevere na otvorenom Jadranu  izuzetno su snažne i popraćene grmljavinom, a u određenim periodima godine ni morska pijavica nije rijetkost.1 

Jadran, malo i zatvoreno more, svojevrsna je Pandorina kutija. Treba ga poštovati i dobro procijeniti  mogućnosti  brodice, prije nego se pramac usmjeri prema nekoj od pučinskih oaza, izgubljenih u smaragdnom plavetnilu, prostoru i vremenu.  

 Iako daleko od plovidbenih koridora, nekim posebnim magnetizmom pučinski otoci privlače sve opčarane daljinom i pustolovinama. Posjećuju ih ribiči, jedriličari, istraživači i drugi, bez obzira na nepredvidljive smjerove vjetrova.2 

Pučinski otoci kao da su izrasli iz mora koje se oko njih zrcali posebnim, srebrnasto modrim nijansama. Tamo, na pučini, poseban je izazov  objektivom foto aparata loviti igru svjetla i sjene nad morem i u podmorju. Stranice koje slijede svjedočanstvo su i tih trenutaka, zauvijek zabilježenih u prostoru, vremenu i ljudskoj duši. 

Zajedničke karakteristike  pučinskih otoka srednjeg Jadrana su njihova posebnost s aspekta biljnih i životinjskih vrsta koje su se tamo održale, jedinstvene ljepote podmorja s osebujnom florom i faunom, ali i nesigurna sidrišta otvorena vjetrovima i valovima. Promjena vremenskih uvjeta, s nagovještajem dolaska ciklonalnog vrtloga, znak je da treba bježati prema sigurnosti zatvorenih kanala u priobalju. Teško predvidljive ćudi otvorenog mora,  naizgled negostoljubive obale s mnoštvom oštrih stijena na tim otocima i ukupan  rizik takvog plovidbenog pothvata mnoge odvraćaju od sna da zaplove svojom brodicom prema pučinskim odredištima. U plovidbi prema ovim odredištima komunikacija je često moguća jedino putem VHF radio stanice i satelitskog telefona, jer dijelovi plovidbenih koridora na otvorenom dijelu Jadrana nisu pokriveni kvalitetnim signalom mobilne telefonije. 

Neki od pučinskih otoka srednjeg  Jadrana nastali su vulkanskom erupcijom, a njihove stijene sadrže visok postotak magnetita, tako da u njihovom akvatoriju dolazi do značajnijih odstupanja igle kompasa. U ljetnom periodu godine, kada se  nautičari odlučuju za plovidbu prema pučinskim otocima, česte su i sumaglice na moru. Plovidba u uvjetima ograničene vidljivosti uz kompas koji se, k tome, čudno ponaša, priznati ćete nije ugodna.  

Redci  koji slijede svjedočanstva su osobnih i tuđih doživljaja, riječju i fotografijom, a namijenjeni su svima koji nemirnim duhom često lutaju po nautičkoj karti Jadrana, i jednog će dana sigurno doploviti i do svog pučinskog otoka. Zaplovimo zajedno, stranicama ove knjige i zavirimo u osebujno podmorje  pučinskih oaza. Upoznajmo nedovoljno poznati nam svijet, gdje od davnina priroda ima nadmoć nad čovjekom.  Ljepota i snaga prirode za sve nas vječiti su izazov ali i surova stvarnost, također zabilježena na stranicama ove knjige…..  

Oko mene vlada kaos, al' ja nisam tu.
S  vjetrom u kosi, s pučinom na horizontu 
i  tim strahovito bolno lijepim osjećajem u srcu putujem u nepoznato….. (D. S.)

1.  BLITVENICA, SVJETLO PODMORSKOG BEZDANA

Tri nautičke milje južno od otoka Žirja,  nalazi se niz otočića i hridi. Najveći otočić, Kosmerku, okružuju  hridi Balkun i Prokladnica, te nešto udaljeniji Vrtlac i Babuljak. Izdvojena iz te perle, usamljena je Blitvenica, prepoznatljiva po visokoj kamenoj kuli svjetionika. Ovaj mali pučinski arhipelag s mnoštvom podmorskih brakova  tvori jedinstvenu i specifičnu otočnu perlu koja je oduvijek bila  dobro lovište ribe i posebno zanimljiva  roniocima zbog atraktivnih podmorskih pejzaža. 

Udaljenost malog arhipelaga od obale i njegova izloženost iznenadnim promjenama snažnih vjetrova, koji su učestali u ovom akvatoriju, predstavljaju istinski izazov, ali i potiču na oprez u plovidbi. 

Podmorski bezdani, južno od Blitvenice,  sežu i do 200 metara dubine. U potrazi za hranom ovome arhipelagu se približavaju i najveći  morski predatori koji obitavaju u  Jadranu: tune, gofovi, palamide, morski psi, veliki morski golubovi, goleme raže i dr. 

Podmorje je sporadično gusto obraslo morskim cvjetnicama, a  prevladava  hridinasto morsko dno koje karakteriziraju  brojne grote i procjepi. Na većim dubinama staništa su crvenog jadranskog koralja, tako da se još i danas ovdje može susresti posljednje koraljare s Krapnja. Mnogi su još podmorski grebeni u širem akvatoriju Blitvenice nedovoljno istraženi, a možda upravo na njima rastu naseobine posebno vrijednog crvenog jadranskog koralja…..

Otok Blitvenica  je najistureniji u skupini i nalazi se na predziđu morskog ponora, koji se prostire s njegove južne strane. Bogato je ribolovno područje koje privlači  brojne profesionalne i sportske ribiče. U akvatoriju Blitvenice se i danas susreću  kapitalni primjerci  ugora i  murine,  gofa i zubaca. Landovina se  ponekad, u predvečerje približi stjenovitim  obalama Blitvenice progoneći brojna jata ušata i modraka, koja se pokušavaju skriti u kamenim procjepima pod obalom otoka.3 Nekada je u podmorju bila česta i kirnja, ali se posljednjih desetljeća povukla prema većim dubinama. Morsko dno oko Blitvenice relativno strmo ponire, a nešto blaži podmorski hrbat je s jugoistočne strane otoka. Tu je česta trlja, lumbrak, vrana, fratar i pic.  Kako dubine rastu, povećava se i broj  ribljih vrsta u podmorju. Sve je češća škarpina i tabinja, a pojavljuju se već i šarag i kavala. Kavale su učestale izvan  zapadnog otočnog rta, a ugori su najčešći u uzdužnim procjepima sa sjeverne strane otoka dublje od 20 metara. Tu su i procjepi u kojima se često susreće fratra i šarga. Prema pričama i iskustvima starih svjetioničara  koji su bili u službi na pomorskom svjetioniku Blitvenica, upravo na toj poziciji se fratra i šarga uspješno lovilo samolovkama. 
	
Svjetioničarska zgrada na Blitvenici izgrađena je davne 1872. godine.4 Izgradnja je tekla sporo i često je bila prekidana zbog teških vremenskih uvjeta. Svjetlo na kuli postavljeno je 38 metara nad morem, te se lako uočava iz svih smjerova plovidbe. Svjetionik posjeduje vlastitu cisternu za vodu, a agregatnica je danas tek spomen kako se nekada osiguravala energija. Bučne  agregate  su danas zamijenili solarni paneli i akumulatori. 

Na Blitvenicu se nije moguće iskrcati kada se to poželi, već samo kod povoljnih pomorsko meteoroloških uvjeta. Na otoku su izgrađena dva manja pristana, koji se nalaze  na suprotnim stranama, no mogućnost sidrenja je zbog strmo položenog dna bitno otežana. Glavni, veći, pristan je na sjevernoj strani otočića i prepoznaje se već iz daljine po uređenoj visokoj kamenoj rivi.

Morske struje oko Blitvenice iznimno su snažne, a smjer često mijenjaju dva puta dnevno. Na sjevernoj strani otočića jednolične sure stijene prošarane su rijetkim tamarisima. Valovi koji za snažnog juga natapaju tlo gotovo do polovine otoka onemogućuju rast i škrte mediteranske vegetacije na toj strani otoka. Južni i zapadni vjetrovi također su  orkanske snage, te se stječe dojam kako će naprosto otpuhati otočić koji će se strmoglaviti u neki od okolnih podmorskih ponora.

Najveći otok u ovom malom arhipelagu, Kosmerka, je s obližnjom hridi Balkun povezana podmorskom pličinom. Atraktivno kameno podmorje s mnoštvom procjepa dublje od  petnaestak metara krije škarpine i šarge, a ni tabinja nije rijetkost. Uzduž istočne obale Kosmerke zadržavaju se fratri i kavale, a na pozicijama sjeverozapadno od otoka su šargi i picevi. Jugoistočno od hridi Balkun  podmorska je pličina čiji je vrh na dubini od desetak metara. Dobre pozicije s ribom  su  na njegovom južnom dijelu. Kavala, vrana, murina i tabinja učestali su stanovnici  procjepa  u grebenu pod ovom pličinom.

Obližnja Prokladnica  također je bogata ribom, posebno na poziciji  istočnog rta. Otočići Vrtlac i Babuljak nalaze se pola milje jugoistočno. Njihovo podmorje blažeg je nagiba, a u okruženju je više podmorskih brakova. Na širokom prostoru čest je  pic, salpa, gof  i cipal, a uz dno se skrivaju vrane i po neka kavala. Kada se dođe do ruba pličine,  stiže se na područje gdje caruju  šargi i kantari. Sjeverni dio ove pozicije karakteriziraju sporadične livade posidonije koje kriju rijetke procjepe s fratrima. 
Babuljak je maleni otočić neobična oblika, najistočniji u ovom malom arhipelagu. Na otočiću nema vegetacije, jer ga ispire more, ali je u podmorju mnoštvo procjepa u kojima drijemaju lijeni ugori. Ovi procjepi stepenasto se nastavljaju prateći liniju dna. Na istočnom rtu otočića dno se strmo ruši prema dnu. Na toj poziciji često se susreću kantari. Snažne morske struje na toj poziciji  zahtijevaju mnogo spretnosti i umijeća ukoliko se želi zaputiti u istraživanje podmorja.
 
Podvodnim fotografima su posebno zanimljive tri podmorske pličine koje se nalaze istočno od Babuljka. Vrh najdublje od njih 22 metra je pod morskom površinom. Pličina se nalazi na 0,5 nautičke milje jugoistočno od Babuljka. Na toj poziciji se susreće šarag, kavala, kantar, fratar, pic, pagar, tabinja i škarpina. Rijetko se može naići i na kirnju u sjeni strmog zida, ili u rano jutro, kada se podiže na pliće pozicije u potrazi za hobotnicama. Također u smjeru istoka,  nautičku milju dalje, nalazi se  plići brak čiji je vrh desetak metara pod morskom površinom. Nešto je širi od prvog, a na njegovom vrhu se zadržavaju trlje,  picevi i salpe. Dno strmo pada  u smjeru sjevera. Tamo su pozicije  škarpine i kirnje. Sjevernije od ova dva braka, najbliže Babuljku  najplići je brak, čiji je vrh svega 2 metra pod površinom mora.  Za lijepa vremena i mirna mora  poseban je doživljaj tu spustiti sidro i okupati se  u kristalno bistrom moru.

U rano ljeto, kada se u predvečerje vjetar smiri, a morska se površina zrcali neobičnim spektrom boja,  poseban je ugođaj  promatrati zalazak sunca za Blitvenicom. Promatran s nekog od susjednih otočića stječe se dojam kao da sunčane zrake tvore  posebnu zlatnu krunu oko  otoka i svjetioničarske zgrade. 

U slučaju da se zateknete  u  akvatoriju Blitvenice kada iznenada pojača zapadni vjetar, sklonište možete potražiti s istočne, zaklonjene strane najvećeg i najvišeg otočića u skupini, Kosmerke. Naoko mala udaljenost od tri nautičke milje do Žirja može biti pogibeljna zbog visokih valova koje zapadni vjetrovi razvijaju u Samogradskim vratima. Prije nego se smrači, u ljetnom periodu zapadni vjetar oslabi, i tada je vrijeme za plovidbu do zaklonjenih, južnih uvala otoka Žirja. Tijekom noći ostane mrtvo more, a vjetar često okrene na buru. Mirnog zakloništa u malom arhipelagu Blitvenice tada više nema. Samo  valovi s bijelim krestama i snažan fijuk vjetra koji para noć….. 

Molim te, mladosti moja, vodi me daleko jugu,
da izrone iz mene sve uspomene prošle,
da na čas budem sam….. (Vlatko Škurla)

2.  JABUKA, VULKANSKI MONOLIT 

Kada pričate sa zaljubljenicima u  jadranske pučine, kazati će da je Palagruža prekrasna, ali da je Jabuka posebna. Samotna vulkanska hrid, izgubljena na  pučini, pravi je izazov, naravno  samo u situaciji kada se može pouzdati u stabilne vremenske prilike i dugoročnu vremensku prognozu. Jabuka, izgubljena u bespuću pučine, djeluje kao da je iz nekog mističnog, onostranog svijeta. Neobičan, tamni, monolit stalno bičuje vjetar prisiljavajući čovjeka da se ovdje duboko nakloni snazi prirode. Jabuka je udaljena granica na kojoj obuzima poseban osjećaj, a  radost i bol gube svoj smisao.  
Do Jabuke sam plovio s Biševa, za jutarnjih bonaca na moru, a vraćao bih se s maestralom u krmu. Posljednji put,  koncem rujna 2004.,  Jadranu  se približavala sredozemna ciklona s južnim vjetrovima. S razvojem takve vremenske situacije željeli smo iskoristiti zatišje pred jačanje juga, i obići ovu neobičnu i tajanstvenu hrid brzim pneumatskim čamcem. U ranim jutarnjim satima, nakon isplovljenja sa Biševa, jutarnja sumaglica  je skrivala  desetak milja udaljeni Sušac, tako da smo se oslonili prvenstveno na satelitsku navigaciju. Mali, džepni,  Garmin E – trex iznimno je pouzdana sprava opremljena preciznim digitalnim nautičkim kartama. Oplovivši otok Svetac  južnom stranom zaputili smo se zadanom odredištu. Jabuka je od Sveca udaljena nešto manje od  14 nautičkih milja, a tridesetak milja od otoka Visa. Sumaglica se vrlo sporo podizala, tako da je vidljivost bila ograničena na svega par nautičkih milja. Nakon pola sata nam se na horizontu ukazala  silueta  Jabuke. Onako visoka i strma, zastrašujućih tamnih kontura, ostavlja dojam kakvog nebeskog monolita koji se svom silinom zabio u Jadransko more. Svuda oko Jabuke osjeća se neka posebna mistika, pa je i galebovi često izbjegavaju. Jabuka podsjeća na strah od nepoznatog i  biblijske prizore kada je svijet nastajao iz ognja i svjetlosti. I boja mora oko Jabuke izrazito je tamna, gotovo crna, pojačavajući osjećaj zlokobnosti koja se osjeća u zraku.

Morske struje  oko Jabuke snažne su, hirovite i ponekad nepredvidive, a mrtvo more s teškim valovima svakodnevna je  pojava, čak i kada je u akvatoriju Visa more mirno. Ni  iznenadne promjene vremena s neverinima ovdje nisu rijetkost. Toga jutra Neven Melvan s Obalne radio postaje Plovputa iz Splita ohrabrio nas je  vremenskim izvješćem Pomorskog meteorološkog centra da se očekuje tek postepeno jačanje vjetrova iz južnih smjerova u kasnijim poslijepodnevnim satima.
 
Približivši se tamnoj silueti  polako smo je oplovili. Jabuka, promatrana iz blizine, nalikuje gromadi granita i priviđenju iz nekog filma strave. Surova je i teško pristupačna, a njeno se kamenje često odronjava niz strme litice, te se svuda po njenom rubu vide znakovi čestih odrona kao opomena svima koji se odluče penjati na Jabuku. Ribari kazuju da magnetit u stijenama Jabuke  stvara smetnje radio valovima. Kada se približava nevrijeme, preporučljivo se odmaći brodom, jer po pričama ribara njene stijene kao da privlače gromove. 

Sa sjeveroistočne strane  podmorski dio ponire nešto blaže u odnosu na konfiguraciju nadvodnog dijela. Tu se pruža pliće područje na kome je za stabilna vremena moguće sidrenje. Sjeverozapadne i južne   obale Jabuke poniru strmim podmorskim zidovima u tamni, zastrašujući morski bezdan. Tanki jugoistočni rt otoka dijeli pliću stranu hridi od strmog podmorskog zida s njene južne strane, kao da kazuje dovde i dalje ne! Boje mora oko Jabuke prelijevaju se od srebrene na istočnom dijelu, preko tamno modre do olovno sive pod sjeverozapadnom obalom. 
 
Otočić je dugačak 250 metara, a na svom najširem dijelu mjeri stotinjak metara. Neobičnim stožastim oblikom i strminama ostavlja dojam kao da je znatno uži.

Klisure Jabuke su strme, pogotovo na njenoj zapadnoj strani, gdje se zid pod kutom od 90 stupnjeva izdiže do najvišeg vrha hridi. S južne strane nad morem strše neobične isturene hridi koje tvore specifične  kamene koridore. Na sjeverozapadnom rtu Jabuke moguć je iskrcaj iz brodice, te se odatle može penjati u smjeru istoka, a dolaskom  nad  jugoistočni rt sjevernim obodom uski  puteljak vodi do vrha na 97 metara nadmorske visine. To je  najlakši  put,  ukoliko poželite osvojiti vrh Jabuke. Obzirom da je bila jesen, od škrte vegetacije smo zamijetili tek zelene lišajeve na gornjim dijelovima hridi. U proljeće je Jabuka mnogo ljepša.

Otok Jabuka najviši je dio  Jabučke kotline, jednog od ribom najbogatijih područja u Jadranu. Moguće je u ovome akvatoriju susresti gotovo sve vrste riba koje stalno ili povremeno obitavaju u Jadranskom moru. Koncem svibnja 2003. na milju i pol udaljenosti  od otoka ulovljen je i kapitalni primjerak bijele morske psine, duljine šest metara i  težine dvije tone. Slučajno se zapleo  u mrežu tunaru.5 

Prvo iznenađenje prilikom zarona  pod  morsku površinu su neobične tamne i glatke vulkanske stijene otoka koje su pod površinom potpuno gole. Morsko dno na sjeveroistočnoj strani Jabuke stepenasto ponire, tako da su veće dubine tek na udaljenosti  pedesetak metara od otoka. Dublje se nalazi podmorski prag, nakon koga se morsko dno stepenasto i strmo ruši do pješčanih padina na dnu Jabučke kotline, na 250 metara dubine. Nad podmorskim pragovima  često se u proljeće, ljeto i jesen zadržavaju jata velikih kantara, a uz pragove su picevi i fratri. Radi se o iznimno velikim primjercima, tako da nisu rijetkost kantari teži od dva kilograma i fratri od kilograma.

Zapadna obala Jabuke njen je najstrmiji dio. Glatke tamne stijene se strmo  ruše u morsku dubinu. Pod ovom tamnom liticom ljeti i u proljeće često se susreću nedorasli gofovi, koji bez straha prilaze čak i objektivu kamere. Jugozapadni rt otoka strmo ponire do podmorskog platoa koji se nalazi na dubini od tridesetak metara. Nad ovim platoom čest je šarag, a iz podmorskog zida pod njim s vremena na vrijeme izviruje  znatiželjna murina. U proljeće se u plavetnilu može vidjeti velika jata lokardi i palamide koje se ustremljuju za njima. 
Južna obala Jabuke strmo ponire prema podmorskom ponoru, a na rijetkim izbočinama na stijenama  leže manji primjerci škarpina, a nešto dublje vrebaju ugori. Na stijenama pod samom morskom površinom kolonije su  lupara. Južni vjetrovi ovdje razvijaju iznimno velike valove, koji se o stijene Jabuke razbijaju i osam metara visoko. Za snažnog juga najimpresivnija pojava je nešto što ribari nazivaju ribarski vodoskok. Ova prirodna pojava rezultat je  sabijanja mora u prostranom podmorskom plićaku na kome se veliki valovi pri svom poniranju i ponovnom penjanju raspršuju u golemi mlaz koji stvara iluziju vodoskoka. Slap djeluje nekako avetinjski, kao da oživljava sudbine svih onih koji se nikada nisu vratili iz ribarenja s Jabuke. 

Podmorska flora s južne strane Jabuke uspijeva tek par metara pod površinom, a dublji dio podmorskog zida gusto je obrastao morskim algama, među kojima dominiraju žute i crvene gorgonije. 

S južne i zapadne strane Jabuke desetak metara od obale dubine su šezdesetak i više metara. Na nekim dijelovima kamene litice završavaju neobičnim, strmim pješčanim padinama. 

Jabuka je od Šibenske Rogoznice udaljena stotinjak kilometara, tako da su se ovamo  u ribolov upućivale samo najsposobnije i fizički najizdržljivije  ribarske družine. Jabuka je, na žalost, postala i modri grob nekim ribarima, koji se odavde nikada više nisu vratili kući. More je u akvatoriju Jabuke redovito uzimalo danak.

Stijene Jabuke su od crnog dijabaza s visokim postotkom magnetita, što je razlog odstupanju brodskog kompasa.  U akvatoriju Jabuke brodovi se susreću rijetko, s izuzetkom poneke veće koćarice na horizontu.  Otok je daleko od plovnih koridora, tako da na njemu nikada nije bilo postavljeno obalno svjetlo. 

Prema rijetkim zabilježenim događajima koji su se desili u akvatoriju Jabuke zna se da se na otok  iskrcavalo samo u slučaju neposredne životne opasnosti. Jedna od  priča  kazuje kako su  u rujnu 1911. godine dvojica ribara iz Komiže dan i pol boravili u napola potopljenoj gajeti. Veslali su i izbacivali more koje je prodiralo u brod, tu u neposrednoj blizini Jabuke. Nisu se htjeli  iskrcati na obalu. Nakon trideset i  šest sati brodolomci su bili spašeni. Da su odlučili napustiti brodicu i popeti se na Jabuku, morske struje bi brod odvukle, a pitanje je bi li ih itko uočio gore, na  stijeni…..

U toplijim periodima godine, kada pušu vjetrovi  iz zapadnih smjerova, Jabuka je iz daljine teže uočljiva u morskoj izmaglici, kao i za ljetnih bonaca dok more isparava. Ponekad ju je teško uočiti i na udaljenosti od jedne milje. No postoje  neki prirodni zvukovi, kada se plovi na jedra, koji odaju njenu poziciju i u mrkloj noći. Učestala pojava u akvatoriju Jabuke je mrtvo more, koje stvara zaglušujući huk valova koji se lome na visokim hridima. Rijetki galebovi koji se gnijezde na vrhovima Jabuke osjete približavanje čamca, te uz glasno i prijeteće kliktanje uzlijeću i kruže nad njom u visini.

12. veljače 1999. godine Jabuka se zabijelila od snijega koji je padao tijekom noći i prekrio otočić sve do mora.6 Ribari koji su se tog dana našli na moru nisu mogli vjerovati svojim očima….. 

Na Jabuci je pristajanje brodom uz obalu moguće samo za rijetkih dana bez vjetra, kada je more mirno. Manjom brodicom je za stabilna vremena moguće sidriti sa sjeverne strane, blizu sjeverozapadnog rta.  Na zapadnom klifu Jabuke ribari su betonirali metalnu bitvu za koju se  može privezati brod kada je smjer morske struje istok-zapad. I na južnoj obali postoje dva privezišta,  gdje se može privezati po jutarnjem burinu, kada je morska struja smjera sjever-jug. 

Visoko na stijenama Jabuke katranom su nacrtana četiri križa, uspomena  na nesretno stradale ribare s otoka Žirja. U situaciji kada bi iznenada zapuhala orkanska bura ribari koji bi se zatekli u akvatoriju Jabuke brod bi privezali u maloj zavjetrini s južne strane otoka, te se  penjali  do zakloništa, koje se nalazi pod vrhom južnih litica. Hitro bi se iskrcavale stvari iz broda, provjeravalo konope kojima je brod privezan za bitve, te se skrivalo u jedinoj, uskoj spilji na Jabuci. Dok se strepilo hoće li konopi kojima je brod bio vezan izdržati, čekalo se da bura oslabi. Tijekom pustih noći stražarilo se na smjene i rastjerivalo štakore čija je kolonija ovdje iznimno brojna. Po pričama ribara, štakori s Jabuke za hranom zalaze i u plićak sa sjeverne strane otoka.

Od  životinjskih vrsta na Jabuci se osim štakora susreće i endemska crna gušterica. Od rijetkih biljnih vrsta održale su se dvije endemska biljke – jabučka i fridrikova zečina, a u proljeće se otok na gornjim dijelovima prošara neobičnim koloritom divlje djeteline i poljskog cvijeća. Do polovine 20. stoljeća na Jabuci je uspijevao i divlji, endemski karanfil. Saski kralj Fridrih August II, strastveni botaničar, na svom prvom putovanju Jadranom iskrcao se 1838. godine na Jabuci. Tada je među stijenama uočio prekrasan  ružičasti karanfil  koji je, na žalost, danas potpuno iskorijenjen. Karanfil su mladi ribari brali i nosili voljenoj djevojci kao znak ljubavi. Stari ribari su kazivali kako karanfile na Jabuci uzgajaju i njeguju vile s Velebita, koje se u proljeće tu dolaze kupati. Kada bi mladi ribari ubrali rijetki cvijet i nosili ga odabranici svoga srca, a tijekom plovidbe kući bi se pogoršali vremenski uvjeti, znalo se kazati da je to prokletstvo zbog ubranog, zabranjenog cvijeta. Kazivali su stari ribari: ne berite karanfile sa Jabuke. Dok ih bude tamo, biti će i ribe oko otoka. Karanfil s Jabuke bio je neobičan i prekrasan možda upravo zbog činjenice što je uspijevao na pragu tamnog svijeta smrti, kao da ga je priroda stvorila samo radi posljednjeg pogleda. Otkako su karanfili nestali osiromašili su i ribarski ulovi oko Jabuke. Ono isto more, gdje su se nekada redovito lovili jastozi teži od  kilograma, kapitalne škarpine, kirnje i zubaci, danas je  manje izdašno. 

Usprkos svemu život u podmorju Jabuke i danas buja. Neposredno uz otok, pod strmim liticama se susreću veliki ugori, murine i tabinje, a brojna su i jata kantara. Zapadno od Jabuke nalazi se podmorska pličina, tek desetak metara pod morskom površinom. Na ovoj pličini  se i danas susreću različite vrste plemenite ribe, od zubaca i komarče, šarga, fratra, pagara, pica  do velikih predatora kirnje, gofa, palamide, a ni tuna nije rijetka. Morski golubovi i viže žutulje love po okolnom plavetnilu, a iz procjepa podmorskog zida vrebaju murine i ugori. Moguć je susret s modruljem, i nešto rjeđe s morskom lisicom. Ribom je najbogatiji strmi podmorski zid s južne strane, koji se ruši 180 metara u duboki ponor. Na rijetkim kamenim izbočinama lijeno drijemaju velike škarpine, a na većim dubinama su naseobine crvenog jadranskog koralja.

Usprkos negostoljubivom izgledu i tajanstvenom akvatoriju u kome more poprima čudnu,  crno-modru boju, Jabuka zrači magičnom privlačnošću. Kao da onaj magnetit iz crnih stijena zakreće kormila brodova prema njoj. Doživljaj  divlje ljepote i opskurnosti  Jabuke generira posebno čulno uzbuđenje, a pogled prema podmorskom bezdanu koji je okružuje nikoga ne može ostaviti hladnokrvnim. U to ćete se uvjeriti i sami, ukoliko budete u prilici posjetiti Jabuku, usamljeni pučinski vulkanski monolit, nad kojim kao da je premalo zvijezda, dok mjesec prekriva zaslon beskrajnog svemira. Jabuka će vas, usprkos slici bezdana u dubokom moru, nakon prvog posjeta vezati nekim nevidljivim nitima i o njoj ćete često razmišljati u toplini sobe, planirajući sljedeći susret s ovim pučinskim monolitom. 

Začarao sam more jedno pogledom i svuda me prati.
Jedno daleko tiho  more ja sam vidio u snu….. (Jure Kaštelan)

3.  SVETAC, OTOK ZANKIJEVIH I ELEONORINOG SOKOLA

Otok Svetac, petnaest nautičkih milja udaljen od Komiže, izduženog je ovalnog oblika, položen u smjeru sjeveroistok-jugozapad, ukupne površine 4,6 kvadratnih kilometara. Najviši vrh otoka je na 311 metara nadmorske visine. Akvatoriju Sveca pripada i hrid Kamik udaljena par stotina metara od jugozapadnog rta otoka. Svetac je strm i, za svoju površinu, iznimno visok otok. Njegovi obrisi se za vedrih dana uočavaju i sa tridesetak milja udaljenog otoka Šolte. Kada se u ranu zoru plovi prema Svecu, tamne konture otoka djeluju nekako nestvarno, kao da se radi o fatamorgani u jutarnjoj izmaglici. 

Viški ribari prema Svecu isplovljavaju po stabilnom vremenu, u rano jutro,  iz smjera otočića  Barjaka. Na Svecu nema sigurnog zakloništa pa po lošem vremenu nije preporučljivo tamo ploviti. Nekada je nužda tjerala ribare da ovamo dolaze u lov na jastoge i zimi, a danas ovamo dolaze ribariti od kasnog proljeća do rane jeseni. U akvatoriju Sveca svi su vjetrovi neugodni, a posebno jugo. Kada poslijepodnevni maestral okrene na buru, ona vrti oko otoka čitave noći, pa nigdje nema zavjetrine. Južni vjetrovi razvijaju velike valove koji odbijeni od strmih obala otoka stvaraju rebatajicu i teške uvjete plovidbe. Zavjetrina je tada samo pod strmim zapadnim liticama otoka, a rtove Sveca je zbog juga izuzetno teško proći. Ribari pričaju kako su vjetrovi na Svecu takve snage da čak i stine letu…..

Strma konfiguracija otoka nastavlja se i pod morskom površinom. Dno se u širem akvatoriju Sveca ruši prema podmorskim bezdanima. Raznovrsna morska flora i fauna čine ronjenje u okolnom podmorju posebnim doživljajem. Carstvo je tu gofova,  palamida i druge pelagijske ribe, a nije rijedak ni pas modrulj, poglavito s vanjske strane južnih obala otoka. Nekada je ovdje bilo i dobro lovište jastoga, pa su ribarske družine s Visa boravile u ribolovu i tijekom zimskih mjeseci. Jedino sklonište ribarima je tada bila, danas urušena, spilja Macinovica, koja se nalazi u maloj uvali Zaruska. U Zaruski se za juga moglo navući brod i  čekati da se vremenski uvjeti smire. Zankijevi (Lestićovi), vlasnici otoka, već generacijama tamo borave.7 Ribarima su oduvijek bili dobri domaćini i pomagali koliko su mogli. Davali su im vode i vina, te čak i kruh pekli za njih. Ribari bi se odužili ribom, a u danima kada se nije moglo ribariti pomagali su domaćinima okapati vinograde. Ribari su u ta davna vremena bili jedina stalna veza Zankijevih sa  svijetom. Na  Svecu se rađalo, živjelo i umiralo, daleko od  svijeta, na jadranskoj pučini.

Otok je, prema  arheološkim nalazima, naseljen još u prahistoriji.8 Najstariji nalazi iz tog doba  pronađeni su u spilji Tovorski bod, koja se nalazi na južnoj strani otoka, pored  Povlovog boka. Pretpostavlja se da je otok bio naseljen i u grčko doba. U podmorju su pronađene olovne prečke antičkih sidara, koje svjedoče o naseljenosti i u rimsko doba. Otok Svetac je bio, i do današnjih dana ostao privatno vlasništvo velike obitelji Zanki. Nekada je u malom naselju živjelo šezdesetak stanovnika. Bavili su se ribolovom, vinogradarstvom, te sječom i prodajom drva. Posljednji stalni stanovnik otoka bila je dobra teta Antonija Zanki, koja je umrla u siječnju 2001. godine. Danas su stare kamene kuće na otoku puste veći dio godine, a  ožive tek u kasno proljeće. Tijekom ljetnih mjeseci, kada se na otoku okupe potomci loze Zankijevih, otok živi negdašnjim životom. Na Svecu je živo i u jesen, kada se  bere grožđe i radi vrhunsko crno vino. 

Gusta mediteranska vegetacija  prekriva najviše dijelove otoka  koje nastanjuju rijetki preostali primjerci Eleonorinog sokola, endemske vrste, rijetke ptice grabljivice. Ova veličanstvena ptica, čiji promjer krila mjeri jedan metar, gnijezdi se na najvišim liticama otoka. Ženke Eleonorinog sokola polažu jaja tijekom mjeseca srpnja.9 U jesen, kada Svetac nadlijeću jata ptica selica, počinje  glavna lovna sezona sokolova. 
Mladi sokolovi  sredinom mjeseca rujna napuštaju  gnijezda, te u listopadu kreću na daleki put do Madagaskara, gdje provode zimu. Na otok se vraćaju  sredinom travnja i gnijezde u istim  gnijezdima iz kojih su odletjeli. Na Svecu se gnijezdi i najveća europska vrsta sove – sovuljaga. Tijekom proljeća i jeseni u gustim šumarcima, gdje se odmaraju brojna  jata  selica, može se nabrojiti i do šezdesetak vrsta ptica. Na otoku se usprkos mnoštvu grabljivica koje ih love, održalo i nekoliko vrsta neotrovnih zmija.

Panoramom otoka dominiraju ostaci utvrde Teutinog grada, do koga vodi uski puteljak zarastao u gustu makiju. Kod utvrde se puteljak račva prema južnom vrhu otoka na kome su ostaci nekadašnjeg benediktinskog samostana. Do danas je tu ostala sačuvana samo polukružna apsida i cisterna.10 Na ovom prostoru otočani su otkrili grobove s posmrtnim ostacima  neobično krupnih ljudi. Tko su, i odakle su, nije utvrđeno, no tako visoki i krupni ljudi nisu živjeli na ovim prostorima. Jedno od objašnjenja je da su to posmrtni ostaci ljubavnika Kraljice Teute. Ona je, prema legendi, odabirala najkrupnije i najsnažnije zarobljene mornare za svoje ljubavnike, nakon što bi brodovlje uzaptila kraljičina gusarska flota.11 Grobovi su slučajno otkriveni kada su Zankijevi  planirali na ovome dijelu proširiti nasade vinograda. Vidjevši da se radi o groblju, odustali su, i označili prostor suhozidom. Vinogradi su tako do današnjih dana ostali na istim, starim pozicijama, u gornjim dijelovima otoka, između Teutinog Grada i ostataka benediktinskog samostana. Monasi koji su boravili u samostanu napustili su ga prema pretpostavkama krajem 15. ili početkom 16. stoljeća. Poseban je ugođaj kada vinograde i borove u gornjim dijelovima otoka prekrije snijeg. Takav nesvakidašnji ugođaj može se doživjeti svakih nekoliko godina, a jedan od tih trenutaka, 12.02.1999. godine, ostao je zabilježen na fotografiji inž. Jakova Zankija.

Nedaleko ostataka benediktinskog samostana  nekoliko je cisterni, u kojima se tijekom godine sakuplja kišnica. Najveća i najneobičnija od njih je nadsvođena i s bačvastim dnom, a pripadala je samostanu. Do danas je ostala sačuvana, ograđena i nadsvođena kamenom zidinom. Voda u njoj je uvijek bistra i hladna. Nautičari se redovito penju do ovog vidikovca zbog okrijepe rashlađenom vodom.    

Jedina lučica na otoku, Povlov bok,  nalazi se na suhom! Danas je zaštićena masivnim visokim betonskim lukobranom,  a nalazi se na jugoistočnom dijelu otoka. Zid je izgrađen kao zaštitni bedem od valova koje jugo razvija na ovome dijelu otoka. S desne strane zida, gledano s mora, uski je prolaz kroz koji se spuštaju i izvlače barke iz mora.  Kada je vrijeme stabilno barke se čuvaju iza zida, ali pred promjenu vremena istežu se više, do prvih kuća jer more poplavi zemljište iza zida. Ponekad niti to nije dovoljno. Zabilježen je tako tužan događaj davne jeseni 1870. godine, kada je tijekom večeri iznenada pojačalo jugo. Vinko Zanki, supruga i njihova rodica pohitali su da napola izvučenu falkušu odvuku više u brdo. Dok su navlačili barku iznenadan, veliki val odvukao je i njih i barku u uzavrelo more. Rodica se čudom spasila obgrlivši jedan oveći kamen. Barku je razbilo na hridima, a tijela nesretnih supružnika nikada nisu pronađena.12 
Pred lukobranom su danas ostaci pristana koji je splitski Pomgrad izgradio u srpnju 1997. godine, ali već slijedeće zime su snažna juga polomila novoizgrađeni dio obale i odvukli ga u dubinu. 

Udesi na moru su kod Sveca redovita pojava. Pamti se kako su jednom prilikom neki supružnici spavali u svojoj brodici na navozu u Povlovom boku. Brod je bio čvrsto vezan za bitvu. Morska pijavica je  ušla  u Povlov bok, podigla barku sa nesretnim ljudima desetak metara u vis i razbila je na stijenama. Supružnici su polomili noge i rebra.
 
Zapamćena je i tragedija kada su muž i žena s trojicom sinova, suprugom najstarijeg sina i jednom starijom ženom iz Komiže plovili za Svetac. Putem je pojačalo jugo. Sinovi su ocu govorili da se zaustave na Brusniku i barku izvuku na plažu. Otac je vjerovao da će uspjeti stići u Povlov bok i barku izvući vani. Dok su stigli do Sveca more je toliko pojačalo da se barku nije moglo nasukati, već ju je razbilo na hridima. Roditelji, putnica i dva mlađa sina su se utopili, a spasio se najstariji sin sa suprugom grčevito se držeći rukama za jarbol brodske olupine koja je ostala zaglavljena među  hridima. Kosa njegove supruge zamrsila se oko jarbola i konopa i sačuvala je od sigurne smrti u podivljalom moru….. 

Iznimna prozirnost mora i raznolikost flore i faune u podmorju Sveca oduvijek privlače ronioce. Zanimljivo je za lijepa vremena, s visokih litica, promatrati  sjenke velikih riba kako promiču pod morskom površinom, loveći ušate, gire i drugu malu ribu. 

Sjeverozapadna obala Sveca specifična je po strmim kamenim zidovima, koji poniru pod kutom od 90 stupnjeva.13 Zidovi se nastavljaju i u podmorju, na nekim pozicijama do dubina i od šezdesetak metara. Uz  podmorske zidove se zadržavaju jata salpi, ušata i fratri, a čest je i gof.
 
Na središnjem dijelu sjeverne obale otoka Sveca, zapadno od rta Trepina, dominira veća zavala. Obalu i na tom dijelu formiraju strmi zidovi, a u podmorju je široki kameni plato koji se prostire na dubini od petnaest do trideset metara. Na morskom dnu su velike kamene gromade, oko kojih buja podmorski život. Carstvo je ovo zubaca, pica, fratra, šarga i druge bijele ribe. Sjeveroistočno od rta Trepina obala je neobične crvenkaste boje, zbog kristaliziranog kamenja. Ronioci trebaju voditi računa da su na ovom dijelu otoka morske struje posebno snažne. 

Rijetka, plića područja u podmorju Sveca se prostiru  uzduž jugoistočnih obala, okrenutih  prema  Visu i Biševu. Nekoliko niskih rtova u podmorju prati blaže položeno morsko dno, koje se tek na udaljenosti stotinjak metara od obale podmorskim zidovima ruši do dubina od pedeset i više metara. Čest je tu šarag, kantar, pic, fratar i trlja, a na rubovima podmorskih zidova moguć je susret i sa kirnjom. Zubaci se ovdje pojavljuju iznenada, a redovito se radi o većim primjercima. Murine lijeno plivaju po kamenim labirintima na morskom dnu, tako da nije rijetkost naići na dva  primjerka kako žive u neposrednoj blizini. Škarpine se zadržavaju na nešto većim dubinama, osim na sjevernoj strani otoka, gdje u jesen prilaze na desetak metara dubine. U akvatoriju sjeveroistočnog rta Sveca nekada je boravila, i tu lovila, sredozemna medvjedica. Danju se zadržavala u, danas napuštenoj, podmorskoj spilji. Pozicija spilje se prepoznaje po  strmim liticama crvenkaste boje, u blizini sjeveroistočnog rta otoka. U dnu prostrane podmorske spilje je malo žalo na kome se medvjedica odmarala. Taj prekrasni morski sisavac zauvijek je napustio ovo područje, nemilosrdno proganjan i ubijan od ribara. Umjesto morske medvjedice danas se izvan ovog rta može susresti veliku kirnju, koja kao da čuva pristup nekadašnjem obitavalištu sredozemne medvjedice…..
 
Na jugoistočnom dijelu Sveca hrid je stožasta oblika, koja taj dio otoka čini posebno atraktivnim. U podmorju su kameni odroni i usjeci po kojima se zadržava mnoštvo sitne ribe.  Pedesetak metara širok, i tri metra dubok  prolaz između  hridi  i obalnog rta Zlatna Glava blago ponire prema jugu. Nad podmorskom platformom stalno se zadržavaju jata ušata i manjih salpi, a u lov pod obalu  dolazi i hitra komarča. S vanjske strane ovog prolaza moguće je primijetiti i siluetu nekog od većih morskih grabežljivaca. Jednom prilikom sam se i osobno susreo s manjim modruljem upravo na ovoj poziciji. Nakon par sekundi međusobnog promatranja, modrulj se strelovito okrenuo i nestao u smjeru pučine. 

Od rta Zlatna Glava, dalje prema zapadu, sve do visoke živopisne litice kod jugozapadnog rta otoka, obala je nešto pitomije konfiguracije, a  podmorski zidovi su manje strmi. Jugozapadni dio akvatorija Sveca krasi neobična hrid Kamik. 

Hrid Kamik se nalazi tristotinjak metara jugozapadno od otoka Sveca. Za lijepa vremena je moguće sidrenje  uz njen sjeverozapadni dio. Podmorski plato se tu nalazi na dubini od petnaestak metara. Na drugim dijelovima hrid Kamik se u podmorju nastavlja strmim zidovima koji poniru četrdesetak metara duboko.  Roneći u blizini hridi stječe se dojam da je podmorje pusto i bez ribe. U okolnom akvatoriju  love veliki morski predatori, te se zbog toga rjeđe susreću jata ušata, bukvi i salpi. U strmim podmorskim zidovima tek su plitki procjepi, koji nisu siguran zaklon sitnoj ribi pri naletu gofa, palamide ili zubaca. Velike ribe se iznenada pojavljuju iz morskih dubina i još brže nestaju u plavetnilu. Strpljivim promatranjem podmorskih bezdana oko Kamika iznenadit će pojava jata fratra ili šarga. Jato se podiže iz plavetnila, i brzo nestaje. U blizini hridi se tijekom jeseni često susreću  nedorasli gofovi, a u proljeće velika jata lokardi. Riba koju se susreće u blizini Kamika vrlo je oprezna, tako da ju je teško uloviti objektivom foto aparata. Kamik, gola hrid s tajanstvenim podmorjem posljednje je kopno  u smjeru zapada, prema Jabuci, koja se odavde tek nazire u izmaglici.

Najznačajniji arheološki ostaci na Svecu su zidine Teutinog grada, kasnoantičke utvrde izgrađene na najisturenijem istočnom brdskom grebenu iznad rta Šijabod.14 Teuta, ilirska kraljica, se prema legendi sa tri broda svoje flote sklonila na Svetac pred neprijateljskim hordama koje su je progonile. Vezano za Teutin grad  s koljena na koljeno se prenose mnoge priče i legende, a u stručnoj literaturi postoje različiti i nepouzdani podaci.15 Puteljak koji vodi do ostataka ove velebne građevine odavno je zarastao u visoku mediteransku makiju. Gusta borova šuma sa mnoštvom stabala planike i gustim grmljem smrče i ružmarina potpuno je izolirala ovo sablasno mjesto. Ostaci Teutinog grada fasciniraju ostacima impozantnih zidova. Prepoznatljiva je ulazna kapija i  prozorski otvori, a cisterna u kojoj se nekada sakupljala kišnica danas je zarasla je u visoku travu i grmlje. 
Legenda priča kako je kraljica iz svoje utvrde pratila kretanje brodova u okolnom akvatoriju, te lakim i brzim jedrenjacima, koje se istezalo na obalu i kamufliralo, presretalo i pljačkalo trgovačke brodove. U to doba je plovni put između bizantskih posjeda u južnoj Italiji i sjevernoj Dalmaciji, te dalje prema Istri i sjevernoj Italiji preko Sveca bio najkraći i najsigurniji za navigaciju. Plovni  put  u smjeru jug-sjever (Gargano-Svetac-Žirje) posebno je pogodovao antičkim jedrenjacima koji su za plovidbu koristili krmeni vjetar (jugo i buru). Sa visokih osmatračnica pratilo se kurs plovidbe uočenog broda, te se na zaklonjenom dijelu otoka pripremalo brodicu kojom   će se krenuti u potjeru, kada se brod približi otoku. Za brodom bi se krenulo u potjeru, sustiglo ga se i zauzelo. Nakon toga bi se brod dovelo pod Svetac gdje bi se iskrcalo teret i posadu. Dio zarobljene posade je bivao odmah umoren, a dio je odvođen u roblje, u utvrdu. Tamo je Kraljica s odabranim zarobljenim mornarima provodila duge noći opijene mirisom ljubavi i već tada čuvenog crnog vina sa Sveca, nakon čega se iscrpljene kraljičine ljubavnike ubijalo. Danas ostaci nekadašnje utvrde djeluju  sablasno. Kada se zaputite prema utvrdi, Zankijevi  će Vas zamoliti da gore ponesete vrećicu zemlje ili kamenja i istresete je pod bedemom. Vjeruju da će se tako ostaci utvrde sačuvati od  daljnjeg urušavanja.

Za Svetac je vezana i stara legenda o zakopanom zlatu. Smatra se da je ono još uvijek u nekoj skrivenoj kamenoj guduri. Tražili su to blago svi stanovnici otoka, no do danas nije pronađeno.

U povijesti otoka važna je 1760. godina, kada je na Svecu bila uspostavljena mala tvornica smole. Dovedeni su obučeni sakupljači smole iz Italije, sa poluotoka Gargano. Sirova borova smola bila je u to doba  važan materijal za talijansku brodogradnju. Neracionalnim krčenjem i iskorištavanjem borove šume tijekom nekoliko godina šuma u nižim dijelovima otoka je potpuno uništena, te je u konačnici propala i tvornica smole. U to doba otok je bio u  vlasništvu crkve, a nakon odlaska sakupljača smole Svetac je prešao u vlasništvo obitelji Zanchi.

Gusarstvo i smaknuća iz perioda boravka kraljice Teute na otoku ostali su kao kletva. Prepuštanjem vlasništva nad otokom Zanchijevima crkva je zadržala pravo eksploatacije otočnih resursa. Na Svecu su boravili i čobani koji su čuvali stada ovaca u vlasništvu crkve. Ovoga posla su se prihvaćali problematični ljudi, bivši kažnjenici i sl. Bilo im je naloženo da se drže daleko od naselja Zanchijevih. U blizini otoka se jednom prilikom potopio brod engleske flote. Mornari su isplivali na obalu, na pustom dijelu otoka gdje su živjeli čobani s ovcama. Čobani su prihvatili i nahranili brodolomce, a kada su umorni ljudi zaspali opljačkali su ih i nemilosrdno poubijali. Nesretnim ljudima su čak čupani zlatni zubi i trgane naušnice iz ušiju. Kako bi prikrili tragove zločina, čobani su tijela umorenih  spalili na velikoj lomači. Jedan engleski mornar se uspio izvući živ iz meteža te noći, te je  pobjegao na drugu stranu otoka. Tamo su ga prihvatili i sakrili Zanchijevi. Nakon par dana, kada su krcali drvo za Komižu u barku su sakrili i preživjelog brodolomca. Došavši u Komižu odveli su ga i predali vlastima. Prema svjedočenju preživjelog, ubojice su uhićene i kažnjene. Nakon ovog nemilog događaja u engleskim pomorskim kartama Svetac je dugo godina  označavan imenom Vražji otok.

Mnogo godina kasnije engleska flota je slučajno  potopila  ribarsku barku u blizini Sveca, čime se smatralo da je prokletstvo Sveca  isplaćeno. Ovaj događaj se zbio 1932. godine. Konvoj engleskih ratnih brodova plovio je rutom između Biševa i Komiže u smjeru Trsta. Komiški ribarski brodovi plovili su u grupi  prema Svecu, te je došlo do slučajnog sraza jedne gajete s engleskom podmornicom koja je plovila pod samom površinom. Gajeta je doslovno  prepolovljena u sudaru. Englezi su preuzeli utopljenike, a razbijenu falkušu uzeli u tegalj i odvezli u Komižu. Tako je slučajnošću, komiškom falkušom,  bez ljudskih žrtava plaćen dug  za svirepo višestruko ubojstvo koje su  izvršili čobani, stotinjak godina ranije.

Doživio je Svetac i bombardiranje u II. svjetskom ratu. 1943. godine petstotinjak talijanskih vojnika se povlačilo sa dva trgovačka broda iz Dalmacije prema Bariju. Bari je još bio pod kontrolom njemačke vojske, pa su se Talijani odlučili usidriti kod Sveca, gdje je bilo dovoljno pitke vode, te sačekati da Bari zauzmu saveznici. Njemački izviđački avion je tijekom preleta primijetio usidrene brodove i dojavio bazi. Slijedećeg dana je doletio bombarder, ali su  neprecizno bačene bombe umjesto usidrenih brodova pogodile kuću iznad crkvice, a dvije su bombe završile u moru. Avion se više nije vraćao, a za petnaestak dana brodovi su otplovili za Bari.16

Pomorsko meteorološke prilike u širem akvatoriju otoka Sveca su za nautičare vrlo nepovoljne. Čak i tijekom ljeta su rijetki dani kada je more mirno. Česti i snažni zapadni i sjeverozapadni vjetrovi podižu velike valove koji se odbijaju od strmih obala otoka stvarajući vrlo neugodne uvjete plovidbe. Kako nema sigurnog zakloništa, na vrijeme treba podići sidro i isploviti prema četrnaest nautičkih milja udaljenoj Komiži na Visu. Tijekom noći  valovi  od zapadnih vjetrova ne oslabe, a zapuše bura. Tada je čitav otok pod udarom valova iz svih smjerova.  Mnogi brodovi su nastradali na oštrim hridima Sveca. Tako se u tmurnoj noći u svibnju 1999. godine na zapadnoj obali otoka  nasukala  koćarica Monica F. Sljedećih dana ju je odsukala  dizalica Veli Jože. Koćarica je odvučena  i popravljena u malome brodogradilištu u Sumartinu na otoku Braču.

Svetac je oduvijek, na ovaj ili onaj način, uzimao svoj krvavi danak. Mnogi su nastradali i utopili se u ovom akvatoriju. Prema pisanim evidencijama još 1696. godine se tu utopio Stjepan Pripčić, 1750. godine Šimun sin Petra Petrića, 1792. godine Katarina Vicka Zanchi, a u svibnju 1802. Antun Felanda sa sinovima Šimom i Antunom, te kćerkom Katarinom…..17

Svetac je i danas divlji, ali samo naizgled negostoljubiv otok. Tijekom ljeta ćete umjesto Teute i njenih gusara, ili obraslih, podivljalih čobana naići na ljubazne Zankijeve. Stare kuće su danas uređene, u funkciji su vjetrogeneratori i sunčevi sustavi koji osiguravaju električnu energiju i toplu vodu. Moguće je rezervirati smještaj u nekoj od lijepo uređenih kuća. A razloga za posjet otoku je mnogo. I danas ga krase očuvana priroda i jedinstvene ljepote podmorja, tako da se nakon prvog sanja svaki slijedeći dolazak, dok dugo u ušima odzvanja kliktaj posljednjih Eleonorinih sokola, čuvara samotnih litica Sveca od Zankija i  Sokola, a  u ustima se još osjeća  poseban buke čuvenog crnog  vina iz konobe Zankijevih. 

Uvijek kada Svecu  plovim  prate me nježni sni,
 u tihoj sjeti  srca moga  zauvijek  ostat ćeš ti….. (Dreamcatcher)

4.    BRUSNIK,  SAMOTNA VULKANSKA HRID

Vulkanski otok Brusnik se za valovita mora teško uočava, a konture mu se gube u pjeni valova. Udaljenost Brusnika od Komiže je trinaest, a od Sveca dvije nautičke milje. Silueta Brusnika vidljiva je iz daljine samo za vedra vremena, kada je more potpuno mirno. Širi akvatorij Brusnika dobro je ribolovno područje, pa su tu oduvijek dolazile ribarske družine s Visa i s kopna. Brusnik je veći broj dana u godini teško dostupan  zbog snažnih zapadnih i južnih vjetrova koji su česta pojava u ovome dijelu Viškog akvatorija. Površina otoka je svega 3 hektara. Osim zakržljalih stabala divlje smokve, obrastao je tek niskom grmolikom vegetacijom, među kojom je posebno zanimljiva endemska biljka  dubrovačka zečina.18 Čudno je kako tu uopće uspijeva vegetacija, bez zemlje i humusa. Pličine i podmorski grebeni u  neposrednoj blizini Brusnika zahtijevaju poseban oprez u plovidbi. Zbog geografskog položaja i meteoroloških prilika posjet Brusniku preporučljiv je tijekom lipnja i prve polovice srpnja, te u jesen, u danima kada je vrijeme stabilno i  bez  vjetra. Brusnik je suhi otok. Porozno tlo proguta sve padaline, tako da se kišnica ni zimi nema gdje zadržati.
 
Izbliza, pogotovo za oblačna vremena, Brusnik nalikuje čudu. Njegove tamne hridi kao da su izronile iz nekog mističnog, onozemaljskog svijeta. Nalikuje ostacima golemog meteora koji je doletio iz svemirskog prostranstva i tu se zabio u more. Kada u blizini nema ribarskih brodica samoća dodatno pojačava osjećaj nelagode koji ispunjava, a u zraku se osjeća neka čudna uznemirenost. Čak i galebovi Brusnik izbjegavaju, te umjesto na njegove sive hridi, slijeću na morsku površinu. 

Brusnik je sačinjen od kamenih gudura, malih spilja i procjepa, a slična konfiguracija je i u podmorju. U tamnim stijenama je visok postotak željezne rudače koja svojim magnetnim silama uzrokuje  odstupanja brodskog kompasa.
 
Od životinjskih vrsta koje su se uspjele održati u negostoljubivom okruženju posebno je neobična endemska crna gušterica. Ova brza i plaha životinjica se iznenada pojavljuje iz kamenih procjepa. Kada se mijenja vrijeme, crna gušterica misteriozno nestaje u kamenim labirintima u podzemlju otoka. U davna vremena, kada se u ribarenje s Visa plovilo na vesla i jedra, ribari su svakodnevno pratili ponašanje crne gušterice, i po tome odlučivali kada krenuti kući.

Najviša točka Brusnika je na 23 metra nadmorske visine. Otok je 200 metara dug, a na najširem dijelu ima 150 metara. Na vrhovima otoka u stijenama se vide ljušture okamenjenih školjaka. Prema tim nalazima geolozi smatraju da je nekada davno Brusnik bio potpuno pod morem, nakon čega je u novije geološko doba erupcijom izronio na površinu. Legenda koju stari ribari prenose s koljena na koljeno spominje stravičnu tutnjavu iz podmorja i uzavrelu morsku površinu. Sunce se zamračilo, a mjesec je prestao sjati. More je poprimilo crnu boju, nakon čega je iz morske dubine prema nebu poletjela kiša vatrene lave i užarenog kamenja, koje je padalo i gomilalo se dok nije nastao Brusnik. Prema vjerovanju starih ribara kod Brusnika je počinjalo tzv. zeleno more prokletstva.  

U akvatoriju Brusnika razbacano je mnoštvo grebena s kojima hrid tvori jedinstvenu podmorsku cjelinu. Kada se Brusnik promatra  iz daljine, grebeni u njegovoj blizini nalikuju  ribarskim brodicama. Kako se udaljenost do otočića smanjuje, siluete  brodova postaju  tamno sive hridi, a nautičara obuzima sve izraženiji osjećaj pučinske samoće. 

Tamno sivi koloriti brusničkih stijena preslikani su i u podmorju. Na morskom dnu su gomile  okamenjene lave s mnoštvom procjepa i pećina u kojima  se skrivaju mnoge plemenite ribe. Dalje od otoka, dno strmo ponire do pješčanih oaza, na stotinjak i više metara dubine. Iz tih pješčanih oaza strše kameni brakovi visoki i dvadesetak metara. Staništa su tu najcjenjenijih vrsta bijele ribe i jastoga. 

Na zapadnoj strani otoka živopisna je šljunčana plaža jedinstvene ljepote. Veliki oblutci na plaži su neobične, svijetlo sive boje. Ove oblutke more stalno kotrlja i oblikuje u specifične i neobične forme. Brusnička plaža je neobična po još jednom detalju, hridi koja izvirujući iz mora plažu dijeli na dva dijela. Sjeverno od te hridi u moru buja život, morski ježevi, vlasulje, pužići i mnoštvo sitnih ribica koje se tu hrane. S druge strane hridi, na južnom dijelu plaže, u moru je tek golo kamenje, bez tragova života. Čak ni najmanjeg morskog ježa….. Kada se s plaže krene puteljkom u smjeru istoka, stiže se do uskih kanjona na sredini otočića. Uski prolazi se šire poput labirinta. Upravo tu, na sredini otoka, u tlu je  nekoliko prirodnih bazena u koje se ulijeva more kroz porozno tlo. U ovim bazenima su nekada ribari s Visa i Biševa čuvali ulovljene jastoge tijekom boravka na ribarenju oko Sveca i Brusnika. Bazeni su se pregrađivali po ribarskim družinama, a praznili se prije povratka kući. Kako je jastog vrlo osjetljiv na temperaturu mora, u toplim mjesecima se iznad jastožera postavljalo jedra radi hladovine. Za višednevnih ljetnih bonaca, jastozi bi se sabili na jednoj strani, bliže moru, čime bi onemogućili cirkulaciju mora pa su često ugibali. Zbog njihove osjetljivosti nekada ih se lovilo pretežito u zimskom periodu godine.  Jastožere se odavno više ne koriste, jer je nekontroliranim izlovom, tisućama vrša jastog  gotovo potpuno  izlovljen  iz akvatorija Brusnika.

Drugi puteljak od plaže vodi u smjeru juga i njime se stiže do malog vidikovca, na dvadesetak  metara nadmorske visine. Savladavanje puteljka do te stijene ne predstavlja veći problem, no ukoliko se penjanje nastavi do najviše točke Brusnika, treba biti oprezniji. Glatko kamenje je klizavo i lako se odronjava. S ovog vidikovca se pruža prekrasan pogled na Biševo, Vis i Svetac. Zanimljiv je i pogled na okolno podmorje Brusnika. Bistro i prozirno more  poziva na istraživanje…..

U podmorju Brusnika život buja ali, kao i na drugim pučinskim otocima, riba je u stalnom  kretanju i rjeđe  se zadržava uz morsko dno, po rupama i procjepima. Oko otoka se susreće  gof, palamida i zubatac, a malo dublje šarag, kirnja i škarpina. Nad  okolnim podmorskim pličinama moguće je u jesen zamijetiti i hitru sjenku tune. Po brojnim plićacima oko Brusnika mnoštvo je cipli i salpi, a susreću se i veliki  picevi. Kada se otoku približe velika jata ušata, plićaci ožive na jedan poseban način. Tada se  šargi i picevi povuku u dublje. 

U pretraživanju podmorja posebno su zanimljivi duboki uski procjepi, formirani u gomilama okamenjene lave. Ovi mračni procjepi, naizgled beskrajni, ulijevaju određeno strahopoštovanje  roniocima koji se nerado u njih zavlače.

Na Brusniku je poseban doživljaj boraviti za nevremena, naravno pod pretpostavkom da ne treba brinuti o brodici, koja je izvučena na žalo. Za snažnog fortunala  more preskače Brusnik, kao da ga želi presjeći na dva dijela. Valovi, koji se razbijaju na oštrim hridima, stvaraju stotine slapova i vodoskoka širom otoka. Kada grmljavina započne, stječe se dojam kao da će se čitav otočić raspasti u kamene djeliće i nestati pod morem. Vibracije su snažne, adrenalin raste i gubi se osjećaj stvarnosti. Tada oči treba držati širom otvorene i upamtiti nezaboravne slike ovog, i u oluji, nestvarnog  pučinskog otoka za čitav život. Čudan je osjećaj koji tada obuzima. Na čvrstom ste, na kopnu, a osjećate nesigurnost kao da oluju proživljavate na brodu nošenom podivljalim morem, koje pjeni i prijeti da sve proguta. Kada kasno poslijepodne nakon  nevremena  razvedri sa zapada, more poprimi neku neobičnu purpurnu boju, kao da  Brusnik krvari  iz rana koje su mu gromovi zadali. Čak i tada, u eksploziji boja, Brusnik ostaje siv i tmuran, i potiče želju da čim prije otplovite što dalje odatle…..  

Vratit ću se barem jednom, tu gdje svjetlo tamu ljubi,
gdje sjećanja traju vječno, i kada se ljubav gubi…..(Moreno Grujo)

5.   BIŠEVO, TAJANSTVENI  OTOK  SPILJA  

Kada se  zaplovi kroz Splitski kanal u smjeru otoka Visa, prođe kroz Splitska vrata, pa potom uz Vodnjake, najzapadnije otočiće u skupini  Paklenih Otoka, ruta za Biševo dalje vodi uz istočne obale Visa. Biševo ostaje skriveno od pogleda sve dok se  kod otočića Ravnika, ne oplovi rt Polivalo.  Iza rta  se tada, na južnom obzorju, ukaže silueta Biševa, tajanstvenog otoka spilja…..

Da je kojim slučajem geografski smješteno zapadnije, štitilo bi  Komiški zaljev od snažnih zapadnih vjetrova i velikih valova,  koji su česta pojava u ovome akvatoriju. Biševo je  tu gdje je,  Komiži tako blizu, a ponekad tako daleko. Zbog ćudi  mora u Biševskom kanalu, ovaj otok je tek još jedan od onih za koje se kaže na kraju svijeta …..

Jedinstven i neobičan otok najpoznatiji je po Modroj spilji, i pričama o morskoj medvjedici, neobičnom morskom sisavcu koji je obitavao po biševskim spiljama. 

Najljepši pogled na Biševo se pruža  s  komiške rive,  u izmaglici jutarnjeg izlaska sunca, i u kasno poslijepodne, dok se otok kupa u čarobnim zrakama zalazećeg sunca. Četiri nautičke milje jugozapadno od Komiže, Biševo je za mirna vremena tek na pola sata plovidbe  brodicom. Nagle promjene vjetrova i snažnih morskih struja u Biševskom kanalu razlog su zašto se i tijekom turističke sezone brodice susreću uglavnom u ranijim jutarnjim, i kasnijim poslijepodnevnim satima, kada maestral oslabi. Nautičare Biševo privlači mističnim pričama, jedinstvenom ljepotom pejzaža, te odličnom ribom i vrhunskim vinom.

Ukupna površina otoka je 5,8 četvornih kilometara, a danas na njemu stalno boravi tek nekolicina stanovnika. Najviši vrh otoka je 240 metara visoka Straženica. Do ovog vidikovca stiže se poljskim putem za 45 minuta hoda od pristaništa Porat.

Neobična klimatska pojava na Biševu je jutarnja ljetna magla. Magla nastaje kao posljedica izdizanja toplog i vlažnog morskog zraka do  otočnih vrhova,  zbog inverzije temperature zraka. Vlaga se kondenzira  stvarajući gust oblak magle. Ta jutarnja magla  jedini je  izvor vlage  vinovoj lozi, od čijih se škrtih grozdova dobiva nadaleko poznato crno vino. Tlo koje hrani lozu pjeskovito je i vapnenačko. Vinogradarstvo na Biševu je nekada bila važnija djelatnost koja je održavala i hranila otočnu populaciju  od tadašnjih tristotinjak stanovnika. Život i događanja su tada bili organizirani u mjestu Poje, koje se nalazi na nadmorskoj visini od 170 metara. Poje je sve do šezdesetih godina XX stoljeća bilo glavno otočno naselje. Pored vinove loze na Biševu se uzgajalo masline i smokve. Stara školska zgrada  izgrađena je novcem koji su sakupili iseljenici sa Biševa 1947. godine. Posljednje školsko zvono zazvonilo je 1961. godine, nakon posljednjeg velikog pučkog egzodusa u gradove.19 Stare drvene klupe i danas su u pustoj školskoj zgradi, s urušenim oronulim stropom.  Od te davne 1961.-te  na otoku se  dječji smjeh čuje samo tijekom ljetnih mjeseci, kada unučad preostalih stanovnika  Biševa svojim djedovima i bakama  dođu u posjet. Ljeti Biševo ožive i turisti, tako da su skromni kapaciteti smještaja u domaćoj radinosti  popunjeni tijekom srpnja i kolovoza.

Arheološka istraživanja  koncem devedesetih godina XX stoljeća su pokazala da  je na otoku nekad davno postojalo staro svetište, građeno u grčkom stilu. Na temeljima tog svetišta  u 16. stoljeću je izgrađena  crkva koja je kasnije srušena tijekom gusarskih razaranja. Nakon tih nemirnih vremena izgrađena je nova crkvica koja se sačuvala do danas.

Biševski kanal, koji  omeđuju  jugoistočni rt otoka Visa Stupišće  i sjeverozapadni rt Biševa Parnikoza ponekad, kada valovi i vjetar iskazuju svu svoju snagu, postaje zapjenjeni bedem koji izbjegavaju i ponajbolji  komiški kapetani. Neugodni su ovdje svi vjetrovi iz južnih i zapadnih smjerova, a kada  zimi zapuše olujna bura, Biševo nestaje u sumaglici vjetra i morske posolice. Za takvih dana Biševo živi nekim svojim, izoliranim, pučinskim životom, daleko od civilizacije. Samoća tada neraskidivo spaja sadašnjost s prošlošću, u kojoj kao da je vrijeme stalo, tamo neke davne, davne godine…..

Biševo je otok s mnoštvom lica svojih obala i podmorja. Najupečatljivije su spilje, među kojima je   najpoznatija Modra spilja. Ljepota Modre spilje  ne zaostaje ni za  čuvenom Grotta azzurra na Kapriju u Italiji. Spilja se nalazi na sjevernoj obali otoka, a u ljetnim mjesecima lako ju je locirati po brodicama koje sidre pred njenim ulazom. Odjeci mora, koje udarajući o stijene spilje stvara posebnu glazbenu rapsodiju,  doprinose iznimnom doživljaju svakoga tko se  prvi  put zateče u ovom nestvarnom i jedinstvenom ambijentu. Vanjsko svjetlo u spilju  prodire  kroz široki podvodni otvor u stijeni. Dno otvora desetak metara širine je  18 metara pod morskom površinom. Nakon desetak metara tunela skreće se desno i ulazi u glavnu dvoranu spilje. Glavna dvorana  spilje je visoka desetak, a široka petnaest metara. Ulaz u spilju je nekada bio uzak i nizak, te je proširen eksplozivom 1884. godine. Krivudavost unutrašnjosti centralne dvorane spilje koncentrira odbljeske danje svjetlosti prema središnjem dijelu. Na sjevernom kraju spilje još je jedan izlazni kanal. Uplovljavanje   barkom u spilju kada nema nikoga, kroz tajanstven i mračan tunel, kod svakoga izaziva nelagodu i strahopoštovanje, kao da se radi o boravištu nekog mitskog bića. Refleksije svjetlosti s morskog dna sva tijela uronjena u more tirkizno plave boje obasjavaju nestvarnim nijansama. U preljevima boja, ovisno o dobu dana i kutu loma svjetlosti,  more u spilji ponekad asocira na tekuće,  rastopljeno srebro. 

Prema pričama, još su prve generacije biševskih ribara otkrile spilju, čija je unutrašnjost tada bila nepristupačna barkom zbog niskog i uskog otvora. Izbjegavali su se zavlačiti unutra, jer se vjerovalo da u spilji obitavaju  morska božanstva i vile. Tim pričama se objašnjavalo i tajanstvene nestanke ribara kada se ne bi vratili s ribarenja….. 

More oko Biševa, koje je oduvijek stanovništvu davalo život, redovito je uzimalo svoj danak. No to se poštovalo, kao cijena koju treba platiti za život otoka i njegovog stanovništva. Čak i u razdoblju potpune izoliranosti, tijekom  pomorskih blokada u prvim godinama Domovinskog rata, kada je  flota Jugoslavenske ratne mornarice bila stacionirana u akvatoriju otoka Visa, Biševo je živjelo svoj život u nekoj posebnoj vremenskoj dimenziji. More i škrta zemlja i tada su prehranili  malobrojno stanovništvo otoka.  

Od ostalih otočnih spilja najpoznatija je Medvidina spilja. Ovu je spilju teško uočiti kada se plovi dalje od obale, zbog neobičnog uskog, gotovo okomitog, tridesetak metara visokog otvora u kamenoj klisuri.  Medvidina spilja se nalazi na jugoistočnom dijelu otoka, u blizini rta Biskup. Unutrašnjost spilje se sastoji od glavne, prostrane dvorane i niskog zavojitog kanala koji nakon sedamdesetak metara završava  malenim žalom na kome se prije više desetaka godina redovito moglo zateći morsku medvjedicu. Medvjedicu su istrijebili ribari, boreći se za svoju koru kruha  u ovome akvatoriju.  Pored Modre  i Medvidine, na  Biševu postoji još osam manjih i većih spilja, na koje ćete naići tijekom plovidbe tik uz obale otoka. Po spiljama je, uostalom, Biševo i dobilo ime - L 'ísola dei busi (otok rupa, na latinskoj osnovi).

Zahvaljujući posebnim prirodnim ljepotama Biševo je tijekom proteklih desetljeća često  bivalo turistički otkrivano, nakon čega bi, ponovno, padalo u zaborav. Osamdesetih godina 19. stoljeća Biševo su organizirano posjećivali članovi  Bečkog turističkog kluba, a turistička promocija otoka u Austriji započela je objavljenim  člancima  baruna Eugena Ransonneta,  bečkog  slikara, putnika i avanturista. Barun Ransonnet je često plovio Jadranom i tako otkrio i ljepote Biševa. 

Biševska turistička svakodnevnica još je uvijek skromna u svojoj ponudi, ako se izuzmu prirodne ljepote, izvrsna riba i još bolje vino i maslinovo ulje. Mogućnosti smještaja su ograničene, ali svim turistima robinzonskog duha Biševo predstavlja jedinstven lokalitet, kako po prirodnim ljepotama, tako i po gastronomskoj ponudi malih obiteljskih, ugostiteljskih objekata.

Promatrano s mora, Biševo ostavlja dojam strmog i nepristupačnog otoka, no to su samo prvi utisci. Kada se oplovi sjeverozapadni rt Pernikoza, kao meandri se otvaraju   pitome uvale na zapadnoj obali otoka. Najveće i najljepše su pješčane uvale Salbunara i Biševska luka. Salbunara, manja uvala, je staro ribarsko naselje s nekoliko kuća. Veća, Biševska luka, krije malo mjesto Porat. Prekrasna pješčana plaža ljeti je prepuna turista, kako onih koji borave na Biševu, tako i onih koje turistički brodovi  iz Komiže ovdje dovode na izlet. 

Pomorsko meteorološki uvjeti u akvatoriju Biševa vrlo su promjenjivi. More koje oplakuje otok zrcali se u bonaci  tijekom ljetnih i jesenjih izlazaka sunca. Zimi i u proljeće učestali su južni vjetrovi, koji traju više dana, a ljeti tijekom dana prevladavaju snažni zapadni vjetrovi. Morske struje su posebno izražene oko isturenih rtova otoka, i promjenjivog su smjera. Neverini su učestali, čak i ljeti, a najopasniji su kada dolaze  sa zapada.  

Snažni i visoki valovi isklesali su nadmorske litice i hridi Biševa na jedinstven način. Klifovi su nastali rasjedima, a oblikovala ih je abrazija valova. Na nekim dijelovima otoka more je ispralo vapnenačke stijene i tridesetak metara visoko. Valovi su posebno snažni i visoki zimi, kada dosižu visinu i od 10 metara. Za takvih dana Biševo je potpuno odsječeno od ostatka svijeta.  Stjenovito podmorje  uzduž sjeverne obale otoka karakteristično je po mnoštvu  procjepa i podmorskih zidova. Reljefom ove strane otoka dominira istureni rt Kobila, na kome je izgrađeno i jedino obalno svjetlo na otoku. Istočno od rta Kobila je manje naselje Mezuporat u istoimenoj uvali, u neposrednoj blizini Modre spilje. 
Sjeveroistočna obala Biševa, od uvale Balun do rta Biskup jednolična je, a obalne litice strmo poniru u podmorje. Pod obalom nema mogućnosti sigurnog sidrenja. Kada se oplovi rt Biskup konfiguracija obale se potpuno mijenja. Veliki kameni odroni, koji nadsvođuju mnoštvo manjih spilja, obrubljuju veliku otvorenu uvalu Trešjavac. Uvalom dominira  hrid Kamik, u čijoj  blizini morsko dno ponire do dubine od stotinjak metara. Oko hridi Kamik dobra su lovišta svakovrsne ribe, šarga, zubaca i kirnje, a u zimskom periodu tu se dobro lovi i lignje. S hridi Kamik prekrasan je pogled prema rtu Gatula, najjužnijoj točki otoka,  koja s obližnjom  hridi tvori neobičan, uzak i strm rasjed. Iz ove perspektive posebno su spektakularni zalasci sunca u kasno ljeto, kada plamteće sunce polako klizi prema dnu rasjeda i nestaje na horizontu, prema otoku Svecu. Neobična konfiguracija rta Gatula,  uzak rasjed i velike dubine u neposrednoj blizini, uzroci su snažnih morskih struja na ovom području. U podmorju je mnoštvo kamenih grota i procjepa obraslih bujnom vegetacijom. Pod obalom se ovdje  susreću manji primjerci riba koje živopisnim bojama i srebrnastim sjajem leđnih peraja stvaraju posebnu igru boja u podmorju.  Čitavo podmorje Biševa  krase neobični procjepi i mnoštvo podmorskih grebena. Oduvijek su u ovome podmorju obitavale brojne vrste plemenitih riba, a na jesen se njegovim obalama približavaju veliki morski predatori, palamida, gof i tunj. Staništa su tu šarga, pica, škarpine, kavale i trlje. Čak i sve rjeđa ovčica  zalazi u pješčane uvale na zapadnoj obali otoka. Murine i ugori vrebaju iz procjepa, a na proljeće se i jastozi s dubljih pozicija sele u plića staništa. Tada se nerijetko sreću u šupljikavim podmorskim zidovima u neposrednoj blizini obale.

Sjeverozapadni rt Biševa, Pernikoza, u podmorju se nastavlja plitkim grebenom, koji nedaleko obale izviruje iz mora. Morsko dno strmije ponire, a u podmorju dominiraju  šupljikavi zidovi u kojima se skrivaju ušate i fratri. Tamne sjenke kantara i zubaca, koje promiču u plavetnilu, mogu se primijetiti  tijekom ranijih jutarnjih sati, dok se more još zrcali u bonaci. U drugom dijelu jutra jačaju vjetrovi iz zapadnog kvadranta, a puna snaga se razvija sredinom dana.

Zakloništa koja od sjevernih i istočnih vjetrova nautičarima pružaju uvale Salbunara i Biševska luka rizična su u uvjetima snažnih zapadnih vjetrova.  Posebno Biševska luka, relativno plitka i duga uvala s pješčanim dnom, na koju se nastavlja  kopneni usjek koji poput lijevka  pojačava snagu zapadnog vjetra. Uvalom se tada valja  nekoliko velikih valova, tako da je i isplovljenje iz uvale složen manevar. Najopasnije su iznenadne ljetne nevere, garbinade (snažan i razoran jugozapadni vjetar praćen nevremenom). Neočekivana garbinada u kolovozu 1986. godine je u Biševskoj luci razbila i potopila više brodova otočana. Tada je nastradala i jedna od posljednjih gajeta falkuša – Cicibela.

Tijekom turističke sezone u mjestu Porat, u dnu Biševske luke otvorena su dva restorana u kojima se pored svježe ribe i rakova služi i čuveno domaće crno vino.

Sliku Biševa je, na žalost, bitno izmijenio veliki šumski požar, u ljeto 2003. oskvrnuvši ljepotu šumovitih brežuljaka.  Biševo, usamljeni otok, od tada još  liječi rane koje mu je zadala velika vatrena stihija,  i polako, polako tone u modrom snu na horizontu granice stvarnosti.

Proplakat će kamen sivi, kada odeš  ove noći
ja ću tiho brodit dalje, znat ću da ti više nećeš doći…. (Dreamcatcher)

6.  SUŠAC, OTOK IZGUBLJENIH  LJUBAVI

Pučinski otok Sušac se za vedrih dana uočava  čim se isplovi iz perle Paklenih Otoka. Od obale otoka Hvara Sušac je udaljen  23, a najbliže mu Lastovo, udaljeno je 13 nautičkih milja. Promatran iz smjera Paklenih Otoka, Sušac je jedino kopno između Viškog arhipelaga, s desne strane, te Korčule i Lastovskog arhipelaga, s lijeve strane. Otok se geografski pruža u smjeru sjever – jug. Viši sjeverni dio otoka, s 239 metra visokim vrhom Sušac, gusto je obrastao niskom mediteranskom vegetacijom, a s južnim dijelom, na vrhu koga dominira  kamena svjetioničarska zgrada,  spojen je  niskim kopnenim prijevojem. Površina otoka je šest četvornih kilometara. Gledajući iz smjera Visa, zbog tog prijevoja se stvara lažan optički dojam dva otoka,  jedan  strm i visok, i drugi niži, sa svjetionikom na svom vrhu.  

Pomorsko meteorološke prilike u širem akvatoriju otoka Sušca su slične kao i kod ostalih pučinskih otoka. Otok je često pod udarom snažnih vjetrova, a godišnje oborine su skromne (ispod 500 milimetara godišnje). Raspored rijetkih padalina je neujednačen, tako da su proljeće, ljeto i jesen izrazito sušna godišnja doba. Vapnenačko porozno tlo ne zadržava vodu, tako da su se na Sušcu još u davna vremena gradili umjetni bazeni radi čuvanja kišnice. Danas je jedino područje gdje se akumulira kišnica prijevoj dug par stotina metara južno od Veljeg Grka, iznad uvala Balun i Strmena. Na tom prostoru se nalazi nekoliko oštećenih lokava koje ribari nazivaju Jezera. Neke od njih je uništila Austrija kada je tu gradila vojne objekte za smještaj  dalekometnih topova. 

Sušac je na otvorenom moru, tako da čak i kada se isplovljava s Paklenih otoka prema Sušcu po mirnom moru teško je pretpostaviti hoće li plovidba biti ugodna. Učestale su nagle promjene vjetrova i mrtvo more  koje u akvatoriju Sušca stvara neugodne i nepravilne valove. 
Ribom bogato podmorje oduvijek je  privlačilo  ribare i velike morske grabežljivce. 

Otok je danas nenaseljen, ako se izuzmu profesionalne svjetioničarske posade Plovputa koje se izmjenjuju svakih mjesec dana, te mala farma ovaca o kojoj brine Bračanin  Goran Gospodnetić. Goranov otac Mate se na Sušcu naselio sa stadom od više stotina koza i ovaca još sedamdesetih godina XX stoljeća. Mala farma oživi kada Goranu u posjet dođe obitelj i prijatelji.  Specifičnost prehrane ovaca na Sušcu, u kojoj prevladava  mediteransko bilje, osigurala je posebnu aromu i kvalitetu mesu, tako da se janjetina sa Sušca danas u gurmanskim krugovima smatra vrhunskim gastronomskim užitkom. Biljni svijet na otoku je specifičan i različit od onoga na susjednim otocima, na kojima suše nisu izražene kao na Sušcu. Snažni vjetrovi koji ovdje pušu tijekom čitave godine polomili su vremenom sva viša stabla. Rijetka su se održala tek na  nadmorskoj  visini iznad 150 metara, a na otoku prevladavaju grmolike listopadne šikare. U nižim predjelima  dominiraju  grmovi ružmarina, mliječi i smrče, te rijetke  divlje masline, česmina i druge  biljne vrste karakteristične u južnodalmatinskoj makiji. Grmove hortikulturno oblikuju ovce i koze, čiji je uzgoj, usprkos nedostatku vode, konstanta od vremena prvih stanovnika na Sušcu. Smatra se da  upravo zahvaljujući kozama i ovcama na Sušcu nikada nije bilo požara. Erozijom tla čitav otok je danas ispresijecan stazama i puteljcima među raznolikom grmolikom vegetacijom. Šetajući tim puteljcima stječe se dojam botaničkog vrta. Kamene litice nad morem su obrasle grmovima kapara i kadulje, do kojih mogu samo vješti penjači. 

Arheološki ostaci pronađeni na Sušcu  potječu iz perioda 8000 godina unatrag,  još iz vremena  mlađeg kamenog doba. Ulomci slomljenih kremenih alatki i danas se nalaze svuda po otoku. Prema pronađenim ostacima može se zaključiti da su se davni  stanovnici Sušca pretežno hranili ovčjim i kozjim mesom, te priljepcima i morskim puževima – ogrcima. Pronađene su i kosti sredozemne medvjedice i morske vidre. Zanimljivo je da antički pisci ne spominju otok  Sušac, a Lastovski statut  iz 1310. godine regulira pravo ispaše stoke na otoku, koji se tada nazivao Susciac. U zapisima iz 1600. godine  spominje se da je otok tada bio gusto obrastao šumom. Prema nalazima se može zaključiti da je  na Sušcu u srednjem vijeku postojalo  manje naselje s crkvom i grobljem. Sir Richard Francis Burton u svom radu iz 1879. godine spominje  ruševine  srednjovjekovne tvrđave, vjerojatno gusarske, koja se nalazila na dijelu gdje je danas svjetionik. Najviše arheoloških ostataka do danas je pronađeno   u uvali Portić, koja je i najsigurnije sidrište na otoku. Arheološka ekipa, na čelu s Dinkom Radićem,  tu je locirala ostatke  rustične vile s cisternom koja se i danas koristi, te oštećenu crkvica Sv. Marije.20 U  razdoblju između dva svjetska rata, kada je Sušac, zajedno s Lastovom pripadao  Italiji, na ovome prostoru su bila vršena prva arheološka iskapanja. Italija je u tom razdoblju izgradila  promatračnicu i manju vojarnu na najvišem, sjevernom, otočnom vrhu. 

Zbog ribljeg bogatstva u akvatoriju Sušca su bili česti sukobi. Ostao je zabilježen  dugogodišnji spor između Mletačke i Dubrovačke Republike, vezano za prava ribarenja  Komižana i Lastovaca. Tada se najviše lovila srdela koja se solila u drvenim sudovima. Ribičke družine su dan provodile u uvali Portić, a noći loveći ribu oko otoka. Bilo je i oružanih sukoba ribarskih družina. Tako je ostalo zabilježeno  uhićenje 17 Lastovaca koje  su izvršili Mlečani  zbog toga što su pucali na Komižane, ne dopuštajući im ribolov u akvatoriju otoka. Lastovci su priječili i hvarskim  ribarima da love oko otoka, pa su vlasti  sve češće  ribolov regulirale  utvrđenim redoslijedom korištenja ribičkih pošti.  Za nepridržavanje propisa  bile su propisane višegodišnje kazne veslanja u okovima. No, ni tako strogi propisi nisu smanjili broj sukoba ribičkih družina, jer su Lastovci  na otoku držali stoku i branili su  drugima da  tu sijeku drvo. Čak i boravak u uvali Portić  bio je reguliran na način da su se istočnom stranom uvale koristili lastovski, a zapadnom viški ribari.

U periodu   nakon II svjetskog rata,  na Sušcu se nalazila vojna predstraža JNA. Tada nije bilo dopušteno pristajanje na otok ni zadržavanje u njegovom akvatoriju. Koncem pedesetih godina vojna jedinica je povučena, te su  na otoku ostali samo svjetioničari, koji su tu živjeli sa svojim obiteljima.21  

Sušac je usprkos svojoj veličini  danas nenaseljen otok, mada  je  nekada na njemu povremeno živjela zajednica od tristotinjak ljudi, koji su se bavili ribarstvom i stočarstvom. Evidentirani arheološki ostaci na otoku su pronađeni zahvaljujući entuzijazmu arheologa.22 Sva nalazišta su danas obilježena, a iskopavanja će se nastaviti u skoroj budućnosti. Danas se tijekom turističke sezone u akvatoriju  otoka susreću nautičari i ribari, koji nestaju na najavu promjene vremena, jer  loše vrijeme s učestalim neverinima zna potrajati više dana. Tada nije moguće pristati uz otok, a  ni svjetioničari ne mogu porinuti svoj čamac u more.

Svjetionik  Sušac izgrađen je 1878. godine na najvišem vrhu južnog dijela otoka. Kamena jednokatna  zgrada s kulom na sredini objekta, nalazi se na maloj zaravni koja se nalazi na 82 metra nadmorske visine. Izgradnja svjetionika bila je višemjesečni mukotrpan posao, a  kameni blokovi su se ručno prenosili od malog izgrađenog pristana, u uvali najbližoj svjetioniku, gdje su dovoženi iz bračkih kamenoloma. U prizemlju svjetioničarske zgrade su stanovi svjetioničara, a na katu su tijekom 2000. godine uređena dva potpuno opremljena dvosobna komforna turistička apartmana s pogledom na visoke klifove pod svjetionikom. Svjetionik posjeduje vlastitu cisternu, a električnu energiju osiguravaju sunčani kolektori s akumulatorskim baterijama. Svjetionik je preuređen za prihvat turista 2000. godine i prepoznat je kao jedna od posebno željenih odredišta robinzonskog turizma na Jadranu. Transfer za goste je osiguran gliserom Plovputa s Korčule.23

Sjeverni, viši, dio otoka obrastao je mediteranskom crnogoricom, a puteljci kojima se nekada koristila vojska do svojih položaja, danas su potpuno  zarasli u grmlje i raslinje. Na otoku se gnijezde brojne vrste ptica, a njihove kolonije su posebno brojne u jesen i proljeće kada se tu odmaraju prije i nakon dugih putovanja u južne krajeve. Od grabljivica su najzanimljiviji sokolovi, koji se prepoznaju po hitrom poniranju i glasnom kliktanju.24 

Veći dio obale je nepristupačan s morske strane zbog strmih litica. Klifovi su posebno fascinantni na sjevernoj i južnoj strani otoka. Na tim dijelovima se nastavljaju i poniru duboko u more. Nakon  bure,  prozirnost mora oko otoka je veća od 30 metara. Za takvih dana pravi je doživljaj s litica nad morem promatrati plavetnilo sa sjenkama zubaca koji promiču pred dupinima, a ponekad se uoči i hitra sjenka morskog psa. Podmorski zidovi  Sušca obrasli su svakovrsnim algama cvjetnicama. Raznolika morska fauna zadržava se na nešto većim dubinama gdje je temperatura mora konstantna tijekom čitave godine. Zbog stabilnih podmorskih mikroklimatskih prilika riba se na tim područjima stalno zadržava. Osim   zubaca česte vrste u podmorju su šarag, fratar, škarpina, kavala i tabinja, a na nešto većim dubinama i šampjer, a od velikih rakova rakovica, jastog i hlap. U procjepima su ugori i murine, čija su staništa najgušća  sa zapadne strane otoka.

U istraživanje podmorja otoka Sušca krenuti ćemo iz uvale sjeverno od jugoistočnog rta Gradeška. Tu je mali betonski pristan i istezalište za čamac svjetioničara. Već pri prvom zaronu na toj poziciji podmorje Sušca fascinira ljepotom i koloritom podmorskih pejsaža, gusto obraslim dnom, te mnoštvom procjepa i malih spilja. Bistro more lako zavara na kojoj ste dubini. Mnogi su podvodni ribolovci u podmorju Sušca ulovili svoje trofeje. Podvodni ribolovci iz Splita, Luka Đakun, Bojan Pešl i Nikola Kuljiš sedamdesetih su godina po prvi put doplovili na Sušac. U ranim jutarnjim satima su usidrili brodicu na ovoj poziciji, i s nestrpljenjem navukli ronilačka odijela, te se spustili u podmorje. Prvi susret sa Sušcem bio je za njih veliko razočaranje. Ribe naprosto nije bilo, te su se nakon par sati uzaludnog pretraživanja grota, procjepa i šargeri razočarani vratili na brod i otišli na spavanje. Slijedeće su jutro planirali odmah dići sidro i krenuti prema Paklenim otocima.  Ujutro su ipak promijenili plan i odlučili još jednom zaviriti u podmorje Sušca. Za razliku od prethodnog dana sada ih je dočekao sasvim drugačiji prizor. Po usjecima su plivale desetine šargi, uz morsko dno su kružili zubaci i komarče,  pod stijenama su ležale škarpine, a već s površine su primijetili i nekoliko kirnji. Produžili su boravak na Sušcu, a ulov pamte i dan danas. Takvo  je podmorje pučinskog otoka Sušca. Na dane prava pustinja, a možda već slijedećeg dana pravi akvarij.

Konfiguracija podmorja je vrlo raznolika. Pliće pozicije su uzduž niskih kamenih rtova s istočne, zaklonjene strane otoka. Ovo područje se prostire od rta Gradeška do uvale Dol. Morsko dno na tom području blago ponire u smjeru jugoistoka. Dalje od obalnog ruba dubine su do tridesetak metara. Veće dubine su tek nakon prvog podmorskog praga. Na gusto obraslom morskom dnu se smjenjuju uski kameni procjepi i odroni. Dalje od  isturenih otočnih rtova mnoštvo je pozicija na kojima se zadržavaju zubaci od travnja do  listopada, kada se povlače na dublje pozicije pod južnim liticama otoka. U uzobalnom rubu se susreću salpe i picevi, a u proljeće su česti i šargi. 

2001. godine u rano proljeće svjetioničari su promatrali velikog morskog psa koji je lovio šarge po usjecima u obali. Prema  svjedočanstvu Ive Lausa, službujućeg svjetioničara na Sušcu, morski pas veći od  tri metra je toga jutra obišao sve plitke uvalice uzduž istočne  strane otoka. Ponekad se može primijetiti i tunu dok progoni jata gofova. 

Roneći dalje od uvale Dol, prema sjevernoj strani Sušca i rtu Na Žene, konfiguracija podmorja se bitno mijenja.  Dubine mora neposredno uz obalu su znatno veće, a sve se češće nailazi i na velike kamene gromade u podmorju. Pod velikim stijenama moguć je susret s kirnjom, a najčešća riba je tabinja. Tijekom jeseni na ova područja dolazi  i škarpina. Iza rta Na Žene, pred očima se otvara prekrasna panorama  sjeverne strane otoka. Na tom dijelu se nalazi i velika pećina, dijelom pod morem, zaklonjena visokim kamenim svodom. U nju se može ući kroz podmorski otvor  u klisurama, ili se spustiti kroz okno na plafonu svoda spilje. Podmorski otvor se nalazi na dubini od petnaestak metara.  Litice koje opasuju ovo morsko jezero visoke su tridesetak metara. Podmorski ulaz u jezero ostavlja dojam monumentalne kamene spilje koja se otvara kao tunel pred roniocem. Vrh svoda podmorskog  prolaza je 9 metara pod morskom površinom, a dno je na 25 metara dubine. Spilja je potpuno mračna i tek se nakon dvadesetak metara ronjenja kroz mrak može primijetiti slaba svjetlost osvijetljenog prolaza  kroz koji se može uroniti u jezero. Dublje u spilji postoji još jedan prolaz u jezero, no  na većoj dubini. Zaron u jezero je zanimljiv radi fotografiranja sredinom dana, kada sunčeva svjetlost kroz otvor na svodu obasja velebnu morsku pećinu. 

Dalje u smjeru zapada, dno se strmo ruši, a salpe, picevi i po neki manji gof susreću se pod samom morskom površinom, dok plivaju uz obalni rub.  Litice dominiraju i na zapadnoj obali otoka, no tu su dubine uz obalu manje zahtjevne, a mnoštvo je i obraslih podmorskih  odrona u čijim se labirintima skriva šarag i trlja, a moguće je naići i na neobičnu vrstu morskog ježa iznimno dugih bodlji. Odroni obrasli morskim cvjetnicama privlače mnoštvo ribe koja se tu hrani. Među stijenama je čest stanovnik i murina. Trlje se  skrivaju na najgušće obraslim dijelovima, a pri dnu podmorskih odrona drže se škarpine, kirnje i ugori. Odroni na nekim dijelovima završavaju morskim ponorima, uz čije rubove se susreće gofa i palamidu. Veće odvaljene stijene, neposredno pod obalom su gole,  a po ponašanju  ušata se može zaključiti da se i tu često iz dubine zalijeću veći morski predatori. Čitava zapadna obala i podmorje Sušca slične su konfiguracije, a odroni su sve rjeđi južno od Bile ponte do južnog rta Sušca – rta Kanule.  Na ovome potezu smjenjuju se  duboki podmorski rtovi koji na nekim mjestima  završavaju  šupljikavim gromadama. Na tim pozicijama se može susresti tabinje kapitalnih dimenzija, dulje od 60 cm, težine i do 4 kilograma. Kada se takav primjerak primijeti u procjepu  u prvi čas ćete pomisliti da se radi o kirnji.

Podmorje s južne strane otoka posebno je atraktivno, a ronjenje je istinski užitak  kada nema vjetra, a more je bistro. Modri ponori  započinju neposredno pod obalom otoka, a na rijetkim mjestima se iz dubine podižu kameni tornjevi oko kojih je moguće susresti mnoge riblje vrste.  Jata šargi i kantara slobodno plivaju u plavetnilu, a spuštanjem niz zidove može se naići i na kirnje dok zamiču prema dubini. 

Litica pod  svjetionikom, Trišćavac, nastavlja se u podmorju strmim grebenom u kome se nalazi duboki usjek koji se spušta 25 metara duboko. Usjek je različite širine od 1,5 do 2,5 metra. Greben na kome je usjek  gusto je obrastao podmorskim cvjetnicama, a posebno su dojmljive  crvene i žute gorgonije koje rastu u pravim podmorskim šumama. Uz ovaj usjek redovito se može susresti zubaca i kirnju. Ove veličanstvene ribe tek će na trenutak dopustiti da ih ulovite objektivom kamere ili foto aparata, a potom će strelovito nestati u plavetnilu.
 
Podmorski bezdan pod Trišćavcem oduvijek je privlačio i izazivao ronioce da zarone niz njegov zid. Neki od njih su, na žalost, zauvijek ostali u ovom modrom bezdanu. Sredinom sedamdesetih godina XX. stoljeća trojica vrhunski pripremljenih vojnih ronilaca zaronili su na ovoj poziciji  s  kisikom želeći iskušati krajnju granicu koju mogu doseći. Usprkos iznimnom riziku  bili su  previše sigurni u sebe.  Jedan od njih prekinuo je zaron na vrijeme i uspio se vratiti  na površinu. Tijela druge dvojice  nikada nisu pronađena. Na ovaj nesretni događaj danas podsjeća uklesana spomen ploča u stijeni litice Trišćavac.25

Bogatstvo i raznolikost  flore i faune u podmorju Sušca čini ga posebnim i u odnosu na obližnji arhipelag otoka Lastova. Hobotnice, sipe, šargi, pici,  komarče, zubaci, škarpine, kavale, tabinje, kirnje, i druge vrste se mogu susresti u akvatoriju ovog otoka. Šume crvenih, žutih i višebojnih gorgonija  nestvarnom igrom boja upotpunjuju dojam jedinstvenih podmorskih vrtova. U kasnu jesen, i tijekom zimskih mjeseci obalama Sušca se približavaju   lignje, a za njima dolaze velike pelagijske vrste koje se određeno vrijeme zadržavaju pod strmim liticama otoka. 

Duge zvjezdane noći koje odzvanjaju lomljavom valova, duboko pod liticama Sušca bilježe trenutke u vječnosti kod svakog namjernika ovome udaljenom pučinskom otoku, koji se odvaži tu i prenoćiti. Sigurno sidrište na Sušcu ljeti, za stabilnog vremena,  su  plitke uvale na istočnoj strani otoka. 
 
Uz otok Sušac vezane su mnoge priče i legende. Jedna od njih ispričana je i  u filmu Ujed anđela, o neobičnom boemu koji je jedrilicom obilazio pučinske otoke, zavodio žene svjetioničara i davio ih u ljubavnom zanosu. Istinita je priča o dvojici podvodnih ribolovaca iz Splita koji su se nakon ribolova, tijekom noći, vraćali od Sušca prema Paklenim otocima. Na smjene su upravljali sporom brodicom. Kada se, nakon par sati odmora, kolega izvukao iz kabine, za kormilom nije našao prijatelja.  Angažirana je potraga, no tijelo nestaloga nije pronađeno.  
Zanimljiva je i priča podvodnog ribolovca Špira Drnasa,  koji se zatekao u podvodnom ribolovu na Sušcu one davne nedjelje kada je veliki potres pogodio Crnogorsko primorje. Prema njegovom svjedočanstvu tijekom tog jutra, par sati prije potresa, riba je naprosto nestala iz podmorja Sušca. Sve je pod morem izgledalo ukleto, kao nakon kakve nuklearne katastrofe. Dojam je pojačavala i grobna tišina jer je more bilo potpuno mirno, bez najmanjeg vala, što je za Sušac rijetkost. Tada se začula iznenadna  udaljena grmljavina, kao da je pod morem u dno udarilo neko veliko nebesko tijelo. Nakon toga uslijedio je snažni plimni val koji je iznenađenog Špira odbacio prema obali, te ga nakon toga  povukao u dubinu. Sreća i iskustvo Špira su spasili od utapanja.  
Jednom drugom prilikom  uz istočnu obalu Sušca u širini  nekoliko metara i visini gotovo 1 metra pod morem nakupila se nevjerojatna količina meduza, ostavljajući dojam kao da se po njima može prošetati do obale. 

Ljubavna  legenda sa Sušca priča o muškarcu i ženi, čija se ljubav rasplamsala prilikom njihova susreta na ovome svjetioniku. Budućnost im je već bila zapisana, jer je ona  bila pred udajom za drugog muškarca, a on je već odavno bio oženjen. Osjećaji koji su ih preplavili bili su toliko intenzivni, da  su  u deliriju ljubavi i zanosa zbog nemogućnosti da zauvijek ostanu zajedno, poželjeli okončati  život skokom s vrha litice kod svjetionika…..

Te i druge priče Sušac i njegovi svjetioničari  prepričavaju namjernicima, dok sjede u staroj  konobi  uz kamin, a na gradelama se peče svježe ulovljena riba. Kada se pođe na počinak  zvukovi u dugim i pustim hodnicima velike svjetioničarske zgrade utihnu. Tada odškrinite teške drvene kapke na prozorima, i možda ćete u huku mora koje se lomi pod liticom razaznati nečiji  plač. Tko plače, teško je kazati. Odakle se jecaji čuju, ne može se točno utvrditi. I dok razmišljate o tome čujete li stvarno  plač ili vam se samo pričinja, tonete u duboki san, u dalekoj nestvarnoj pučinskoj oazi, na Sušcu, otoku  izgubljenih ljubavi.

Vjetar raskopava more, ja sam na brodu isplovio sam. 
Vjetar se diže, ruši na mene,  ja njegovu namjeru znam. 
On želi isprobati snagu, na mene obrušava svu svoju moć, 
al' ja sam krenuo tamo gdje želim,
i tamo gdje želim ja ću sigurno doć'….. (Marijan Ban)

7.    PALAGRUŽA,  PUČINSKI ARHIPELAG

Najudaljenija otočna skupina  Hrvatske, Palagruški arhipelag, 75 nautičkih milja od Splita, jedno je od najljepših i najatraktivnijih nautičkih odredišta na Jadranu. Ljepote krajobraznih pejzaža i podmorja jedinstvene su i nije ih lako opisati riječima. S najvišeg vidikovca u arhipelagu, za vedrih noći se jasno vide svjetla obližnje  Italije, udaljene tek 28 nautičkih milja. Vidljivost je najveća nakon bure. Tada se, s istog vidikovca, u smjeru sjevera jasno vide siluete 23 nautičke milje udaljenog Sušca, i 32 nautičke milje dalekog Lastova. Za vedrih dana, uglavnom u jutarnjim i kasnijim poslijepodnevnim satima, moguće je uočiti i obrise, 40 nautičkih milja udaljenog Visa. Palagruža je, doista, arhipelag  izgubljen  na dalekoj  jadranskoj pučini.
 
Palagruški arhipelag obuhvaća dva veća otoka, Veliku i Malu Palagruže, tri veća otočića istočno od Velike Palagruže, Kamik od tramuntane, Kamik od oštra i Galijulu, te petnaestak manjih i većih hridi (Pupak, Volići, Gaće, Baba, Cufi, Pupak od Levanta i dr.). Mnoštvo podmorskih brakova i raznolika flora u podmorju privlače raznolike riblje vrste. Palagruški arhipelag je oduvijek bio jedno od bogatijih lovišta ribe i rakova u Jadranu. O nekadašnjem bogatstvu podmorja na Palagruži danas se prepričavaju priče i legende, no ljepota arhipelaga i atraktivnost podmorskih pejzaža i danas su dovoljan argument za hrabrije nautičare za kurs Palagruža. 

Palagruža je specifična po klimatskim prilikama. Temperatura zimi rijetko pada ispod 10 stupnjeva, a kišni oblaci je najčešće zaobilaze. Na Palagruži se lako procjenjuje znakove promjene vremena, zbog čega je ovdje još 1894. postavljena meteorološka stanica. Danas meteorološki uređaji bilježe podatke, a svjetioničari putem obalnih radio postaja meteorološka očitavanja dostavljaju Državnom hidrometeorološkom zavodu – Pomorskom meteorološkom centru u Splitu, koji na osnovi istih priprema detaljna  meteorološka izvješća. 26

Na Palagruži je osebujan biljni i životinjski svijet. Svako godišnje doba Palagružu boji drugim nijansama. Najljepša je u proljeće, kada mlječika  živopisnim cvjetovima padine otoka oboji u žuto. Na najvećem otoku u arhipelagu je evidentirano ukupno 220 biljnih i čak 120 životinjskih vrsta!27 

Idealni mjeseci za plovidbu prema Palagruži su lipanj i rujan. U razdobljima stabilne anticiklone treba odabrati dane sa slabijim vjetrom, predvidljivih smjerova, jer sigurno sidrište, u slučaju duljeg pogoršanja vremena, na Palagruži ne postoji. 

Od Splita se za Palagružu najčešće plovi rutom kroz  Splitska vrata, uz zapadni rub Paklenih otoka, nakon čega se kurs korigira ulijevo, tako da Viški škoji  ostanu s desna, a otok Sušac je lijevi orijentir. U idealnim vremenskim uvjetima silueta  Palagruže se uočava na udaljenosti od desetak nautičkih milja, no najčešće arhipelag izranja iz sumaglice tek na par milja udaljenosti. 

Vjetrovi u akvatoriju Palagruže snažnog su intenziteta, i tijekom dana često mijenjaju smjer. Na Palagruži je  vjetrovitih dana u godini veliki broj. Nakon juga, mrtvo more traje danima, a  kada  nevrijeme dođe sa zapada snaga vjetra  i mora je izuzetna.  Plovidba po mirnom moru, uz obale otoka Visa bitno se mijenja dvadesetak milja dalje, gdje su valovi od mrtvog mora  učestali. U predvečerje, kada  se more obično smiruje, na Palagruži  vjetar često tek promijeni smjer, a more pojača….. 

O rizicima plovidbe i strahovima tijekom plovidbe prema Palagruži prestaje se razmišljati u trenutku kada se u ranojutarnjoj izmaglici uoče obrisi mističnog arhipelaga. Sure, strme litice sjeverozapadnog dijela Velike  Palagruže kriju u svojim njedrima uvalu Stara Vlaka. U ovoj uvali je 1905. godine bilo izgrađeno malo pristanište koje je more kasnijih godina podlokalo i potpuno uništilo. 1912. godine na istom mjestu se izgradio zaštitni zid radi postavljanja marografa. Ostatke zida je raznijelo veliko nevrijeme u siječnju 2004. godine. Isto nevrijeme je raznijelo i malo žalo, kao i teške čelične limove, ostatke albanske koče. Ta koča se ovdje  nasukala početkom devedesetih godina dvadesetog stoljeća. Veliko nevrijeme, koje je došlo sa zapada, nezapamćenom se snagom spustilo na Palagruški arhipelag. Ni danas, najstariji službujući svjetioničar na Palagruži, Nikola Žuvela,  ne pamti takvo nevrijeme na Jadranu. 

Najveći otok u arhipelagu, Velika Palagruža, dug je 1400 metara, širok 300 metara, a na najvišem dijelu visok 90 metara. Po obodu otoka  vodi uska planinarska staza, a pristup moru je moguć na području plaže Velo Žalo na južnoj obali otoka. Puteljak koji je vodio do Stare Vlake danas je urušen.

Neobičan, kameni rt koji sa sjevera zaklanja uvalu Stara Vlaka karakterističan je po monumentalnim kamenim gromadama nad morem i u podmorju. Od  Stare Vlake u smjeru zapada pružaju se strmi klifovi, sve do najzapadnijeg rta otoka, nedaleko koga se nalaze  hridi Volići i Pupak. Ove hridi, sa zapadnim rtom otoka spaja podmorski greben u dužini stotinjak metara, a dubina u prolazu varira od 5 do 8 metara. Akvatorij hridi Volića, karakteriziraju snažne morske struje, o čemu treba voditi računa prilikom sidrenja na ovom području. U kasno ljeto i jesen ovdje se susreće gof i palamide, dok love ušate i iglice. Rijetki strmi podmorski zidovi sporadično su obrasli algama cvjetnicama, koje rijede prema dubini i živopisnim podmorskim odronima. Šarag, pic, fratar i kantar česte su vrste riba koje se susreću oko ovih kamenih gomila, ali se već na pojavu ronioca zavlače u  duboke kamene labirinte. Šuljanjem uz hridi može se naići na salpe pod obalom, a s južne strane hridi uz dno se drže jata trlja kamenjarki. Živopisne crvenkaste ribe poseban su ukras palagruškog podmorja. U prolazu koji dijeli Voliće od zapadnog rta Velike Palagruže moguće je susresti hitrog zubaca i tromu kirnju. Bogatstvo planktonske mase privlači velika jata  ušata, modraka, bukvi i gira. Morsko dno je ispresijecano manjim odronima i oštrim hridima. U kasno proljeće nedorasli primjerci zubaca roniocu prilaze blizu, a posebno je dojmljiv prizor kada te prekrasne ribe hitro proganjaju jata manjih riba. Kirnja će, prilagođena bojom tijela morskom dnu, mirno vrebati dok joj plijen ne dopliva direktno pred usta. Staništa kirnji su u podmorskim pećinama na većim dubinama, sa sjeverne strane prolaza, a na pliće predjele dolaze u potrazi za hranom.28

Jugozapadne litice Velike Palagruže strme su i slične onima na sjeverozapadnom dijelu. Ovdje u svojim njedrima kriju malo žalo, na kome se nekada odmarala sredozemna medvjedica. Pod živopisnom obalom mnoštvo je odrona, koje dublje mijenja ljušturasto dno s uskim procjepima. Uz obalni rub se, po plićacima, zadržavaju jata salpi,  picevi i fratri. Koncem ljeta tu se susreću i rijetki cipli bataši. Dalje od obale, u uskim i dubokim horizontalnim usjecima, kriju se mnoge vrste riba i nedorasli jastozi. Manji primjerci komarči mogu se susresti kako leže uz dno, a  trlje kamenjarke se skrivaju po procjepima. Ovo područje završava istaknutim hridinastim rubom na pješčanom dnu. Uz rub se susreću  male sipe i listovi, a na proljeće se može naići i na romba. Tu su i trlje blatarice,  koje često dijele životni prostor s malim jastozima na rubu pješčane pustinje. Tijekom poslijepodneva pred dubokim procjepima se uočavaju i sjenke kavali, koje hitro nestaju na pojavu ronioca.
 
U širem akvatoriju Palagruže mnoštvo je velikih morskih predatora i morske divljači ( morski golubovi, raže, ugori, drhtulje, morske mačke i drugo). Sve te ribe tijekom dana se zadržavaju u dubljim predjelima, a kako se približava večer dolaze na pliće pozicije zatvarajući obruč za svoj noćni lov. Tada  fratri, šargi, pici, trlje i jata drugih manjih riba traže zakloništa  bliže obali, nastojeći preživjeti još jednu noć na otvorenom moru. 

Ploveći dalje u smjeru istoka stiže se pred Velo Žalo, jednu od najljepših šljunčanih plaža na Jadranu. Morem oblikovano, sedefasto kamenje posebno je i jedinstveno. Pred  Velim žalom dno je stjenovito, sigurno za sidrenje, osim za južnih vjetrova, kada treba sidriti u zavjetrini sjeverne obale otoka. Jugo ovdje puše izuzetnom snagom, a valovi udaraju sve do vrha žala, pa tada svjetioničari barku istežu pod samu liticu. Početkom devedesetih godina XX. stoljeća ovdje je snažno jugo razbilo na hridima jednu jedrilicu, a skiper je smrtno stradao. Ostaci jarbola i dijelovi oplate se i danas mogu pronaći zaglavljeni pod stijenama u plićaku, na istočnom kraju plaže. Na najljepšem dijelu plaže, tamo gdje je žalo najsitnije i najfinije, pod liticom se uočava gomila urušenih stijena. Ta je gomila po predanju neoznačeni grob male hvarske ribarske družine. Nesreća se dogodila početkom dvadesetog stoljeća, kada su nesretni ribari pred nadolazeće nevrijeme  brod istegnuli na žalo, okrenuli ga i zavukli se pod njega. Tijekom olujne noći odronilo se kamenje s litice…….

Erozija tla je na Velikoj Palagruži kontinuiran proces, koji prijeti da u dalekoj budućnosti   izbriše otok s nautičke karte. O eroziji posebno treba voditi računa kada se pješači po uskoj stazi na obodu otoka. Pod nogama se stalno odronjava kamenje. Postoji i razmišljanje da Palagruža raste. Tu tvrdnju pokušava dokazati jedan talijanski geolog, mada još ništa nije  znanstveno verificirano ni službeno objavljeno. U svakom slučaju, Palagruža je geološki najstariji jadranski otok, nekada jedini ….. 

Za stabilna i lijepa vremena sidrenje  pred Velim Žalom je sigurno, a i noći su ovdje  mirne. U ljetnom periodu, kada je dopušten lov na jastoge,  pred žalom sidri i po desetak ribarskih brodova. S prvim danima rujna ribari napuštaju Palagružu, a postupno s nje odlaze i kolonije galebova. Palagruža i Velo Žalo tada tonu u grobnu tišinu. 

Ploveći dalje uz Veliku Palagružu, u smjeru istoka, stiže se do prolaza koji razdvaja Veliku i Malu Palagružu. Pred Ždrilcem  se prostiru  šupljikavi podmorski grebeni  u kojima se kriju  tabinje i male škarpine. U  procjepima su najupečatljivije  male crvene jere, koje su jedan od najljepših ukrasa palagruškog podmorja.29 Ždrilac je na najplićem dijelu dubok svega pet metara. Konfiguracija podmorja ukazuje da su nekada Mala i Velika Palagruža predstavljale jedinstveni kopneni niz. I u Ždrilcu su morske struje snažne, a podmorski život buja. Čest je zubatac i kantar, može se susresti manje primjerke kirnje, te učestale šarge, piceve i jata salpi. Na proljeće se ovdje zadržavaju  velika jata lokardi, a u kasno ljeto i na jesen jata ušata, nedoraslih gofova – feluna, a ponekad i škaram – vrsta jadranske barakude. Južno pred Ždrilcem na poziciji hridi Gaće, morsko dno ponire strmije. I ovdje je prošarano velikim kamenim gromadama s procjepima gusto obraslim podmorskom vegetacijom. Zbog nedostatka svjetla u mračnoj unutrašnjosti, zidovi su potpuno goli. Po tim grotama se kriju velike tabinje, dok uz njihove vanjske rubove plivaju šargi i kantari. Na većim dubinama, česta je škarpina, a moguć je i susret s kirnjom koja ovdje redovito mijenja pozicije. Sjeverozapadni dio Ždrilca,  uz obalu Velike Palagruže, nastanjuju  trlje, fratri i poneki šarag. Tu je na  dubini od petnaestak metara neobičan podmorski greben koji svojim oblikom nalikuje onima u Tihom oceanu.

Podmorje sjeveroistočne strane Velike Palagruže manje je atraktivno svojom konfiguracijom, a dubine u blizini obale su veće. Od  Stare Vlake do krajnjeg sjeveroistočnog rta otoka, s izuzetkom po nekog grebena koji se uzdiže s morskog dna neposredno u  blizini obale,  dno strmo ponire prema modrim dubinama. U podmorskim liticama se može naići na  tabinju i  veliku murinu, koja je zahvalan objekt za fotografiranje. Podmorske zidove na većim dubinama krase šume gorgonija i divljih spužvi vrlo neobičnih oblika.
 
Mala Palagruža poznata je po podvodnoj spilji, Stara Medvidina, u kojoj je nekada boravila sredozemna medvjedica. Spilja se nalazi s istočne strane otoka, sjeverno od malog žala. Nedaleko  spilje  je atraktivan podmorski greben oko koga se redovito zadržava svakovrsna riba. Podmorje Male Palagruže, iako siromašnije, ponekad također zna roniocu prirediti ugodna iznenađenja.  Stijene na morskom dnu su  rijetke, no uz one veće redovito se susreće  riba. U poslijepodnevnim satima se i po plićacima susreće murina, a predvečer i škarpina. Sjeverno od Male Palagruže, osamdesetak metara od obale pod morem su dva stožasta podmorska grebena koji se sa morskog dna izdižu desetak metara prema površini. Oko njih se uvijek zadržavaju jata manjih riba tako da  fotografiranje na ovoj poziciji  često rezultira prekrasnim kadrovima. 

Južno pred  Malom Palagružom iz mora viri hrid Baba  uz koju je vezana još jedna tužna priča s  Palagruže. Koncem devedesetih godina XX. stoljeća tu je nesretno nastradao mladi podvodni ribolovac s Korčule. Ovaj greben u razdoblju oseke izviruje pedesetak centimetara iznad morske površine. Pod morem se poput kamena cvijeta širi u svim smjerovima tvoreći  neobičnu kamenu čipku. Oko hridi Baba dno se na zapadnom dijelu blago spušta. Tu se zadržavaju velika jata ušata. Ukoliko se hridi približite plivajući od Palagruže Male, u morskoj pjeni se može iznenaditi šarga i cipla. U blizini se često zadržavaju gof i palamide. Zubaci i kantari su na ovoj poziciji također redovita  pojava. 

Na Malu  Palagružu se s istočne strane nastavlja Kamik od Oštra, odvojen tek uskim kamenim prolazom. Istočni rt Kamika od Oštra  pruža se u smjeru najudaljenijeg otočića arhipelaga,  Galijole. Rt se u podmorju nastavlja većim grebenom oko koga buja podmorski život.  
Sjeverno od Male Palagruže nalazi se Kamik od Tramuntane. U podmorju se jugozapadno od njega prostire zaravan na dubini od 12 do 15 metara. Prošarana rijetkim stijenama na dnu,  zaravan je karakteristična  po raznolikim ribama  koje se tu susreću.  Na platou dominiraju četiri veća grebena. U kamenim korama koje ih okružuju u jesen se može naići na škarpinu, a u ranim jutarnjim satima se redovito susreće mnoštvo male ribe. Lijevo od ove pozicije morsko se dno blago spušta prema većoj dubini. Na podmorskom pragu je velika spilja duboka desetak metara, čiji je nadsvođeni prostor visine  pet metara.
 
Istočno od spilje se uzdiže zid  Kamika od Tramuntane koji ponire prema pješčanom dnu. Zid je prošaran kamenim korama i labirintima u kojima plivaju šargi i fratri. U donjim dijelovima zida se susreću kavale, a s vanjske strane su kantari. Kada se taj podvodni zid obiđe, te se krene sjevernom obalom Kamika od Tramuntane učestale su tabinje i veliki picevi. Tim smjerom se stiže do istočnog rta otočića od kojeg se dvadesetak metara dalje nalazi hrid  Pupak od Tramuntane. Morsko dno je ovdje prošarano grebenima među kojima se susreću  škarpine, vrane i škarpuni.  Velike kirnje, koje često love na ovoj poziciji, zadržavaju se na većim dubinama.30 Pravo je majstorstvo pokušati im se približiti i taj trenutak ovjekovječiti fotografijom.

Tri milje istočno od Male Palagruže najudaljeniji je otočić arhipelaga, Galijola. U tom smjeru se pruža i  podmorski greben uzduž koga se zadržavaju kirnje i zubaci, a na strmim zidovima drijemaju škarpine. Otočić Galijola je najistureniji dio hrvatskoga kopna i predstavlja   jugoistočnu granicu Palagruškog arhipelaga. Galijola  je duga stotinjak metara, a visoka desetak metara. Zimi je redovito ispiru morski valovi.  U neposrednoj blizini se  nalaze  dvije  pličine pod samom morskom površinom, te je potreban poseban oprez u plovidbi. Pličine se nalaze sjeverozapadno i istočno od Galijole.  Kamenito dno oko ovih pličina karakteristično je s mnoštvom procjepa i grota, a podmorska flora ga resi na poseban način. 
Sjeverozapadno od Galijole  je pličina Bačva,  a dvjestotinjak metara istočno  pličina Pupak. Mnoštvo se brodoloma desilo u akvatoriju Palagruškog arhipelaga, a najviše ostataka brodoloma je upravo na grebenima Galijole. Tu su izvađena i dva brončana topa 1988. godine. Kod Galijole je u nevremenu stradao i  veliki engleski trgovački brod 1815. godine.

Povijest Palagruškog arhipelaga ostala je zapisana na površini i u podmorju. Prema arheološkim nalazima može se zaključiti da je Palagruža nakon ranog neolita bila rijetko posjećivana slijedećih 2 500 godina. Iz perioda  2500. do 1800. godine prije nove ere na otoku su pronađeni ostaci keramičkih zdjela, pehara i lonaca. Prva istraživanjima, u doba Austro -Ugarske, ostala su zabilježena po brojnim nalazima kremenih alatki. Posljednja istraživanja,  sredinom devedesetih godina XX stoljeća rezultirala su nalazima sitnih kremenih izrađevina – strelica i sječiva.31 Količina nađenih kremenih sječiva i strelica ukazuje da proizvodnja nije bila namijenjena samo lokalnoj upotrebi na Palagruži, već su očito tu povremeno boravili majstori koji su izrađivali alatke i odnosili ih  u druge krajeve radi razmjene. Još neki nalazi upućuju da su na Palagruži periodično boravili stanovnici drugih područja Mediterana. Pronađeni su i ulomci sječiva od obsidijana, čija je kemijska analiza pokazala da su  porijeklom sa Lipara – vulkanskih otoka uz sjevernu obalu Sicilije. Poseban nalaz iz toga doba je i kameni štitnik koji su strijelci stavljali oko ručnoga  zgloba radi lakšeg odapinjanja strijela. 

Stare grčke legende  pričaju kako je  Diomed gonjen osvetom Afrodite, božice ljubavi koju je slučajno ranio pod Trojom, otplovio u Jadran. Napisi navode da je Diomed pokopan na jednom otoku u Jadranu, gdje je bio štovan kao bog i da mu je tamo bilo izgrađeno i svetište. U tim  zapisima se ne spominje gdje se točno nalazio Diomedov otok. Istraživanja arheološke ekspedicije iz Splita pokazala su da bi upravo Palagruža mogla biti Diomedov otok. Doprinos toj hipotezi je i nalaz ulomka plitke čaše iz 5 st. pr. Nove ere na kome je urezano ime Diomeda na grčkom alfabetu.32 Kasnija istraživanja na Palagruži otkrila su još nekoliko sličnih ulomaka s dijelovima imena Diomed.  Svi arheološki nalazi na Palagruži potvrđuju  rimsku prisutnost od početaka do propasti Carstva. Rimljani su na Palagruži gradili građevine s podovima ukrašenima mozaicima i mramornim zidovima. Pretpostavlja se da je postojalo i svetište. Pronađeni su i brončani novčići  iz razdoblja 324. do 361. godine.  U auli svjetionika danas je stalan postav male arheološke izložbe, koji je tamo uredio Vedran Riss jedan od bivših svjetioničara  Palagruže. 
Prema nalazima se pretpostavlja da su na Velikoj Palagruži postojale i dvije crkve sv. Mihovila. Jedna je bila starija i manja, te je nakon što su početkom 18. stoljeća ribari izgradili novu, stara služila kao skladište petroleja za potrebe svjetionika. Ove crkve nalazile su se na   brežuljku Mihovil, do koga vodi uređena staza od Veloga Žala.
Mnoštvo je arheoloških ostataka pronađeno i u palagruškom podmorju. Tako su pod morem, kod Male Palagruže pronađeni ostaci keramičkih posuda i olovno sidro s rimskog broda. 

Crkveni izvori bilježe kako je na Čistu srijedu 9. ožujka 1177. godine na Palagruži boravio i papa Alexandar III. Putujući  sa svojom pomorskom flotom od deset galija, bio je zadivljen ljepotom arhipelaga i poželio se tu zaustaviti. Papi je poslužena večera na proplanku Male Palagruže, koja se od tada naziva Papina njiva. Do ove zaravni vode prirodne kamene stepenice u litici iznad  šljunčane plaže Male Palagruže. 

Svjetionik Palagruža sagrađen je 1875. godine i najveći je takav objekt na istočnoj strani  Jadrana. Projekt svjetionika je djelo Richarda Hanischa. Radove je izvodio poduzetnik Ante Topić iz Visa, a izgradnju je nadgledao Vicko Marinković iz Komiže. Svjetionik je gradilo stotinjak radnika nepune dvije godine.33 Tada su  prokrčeni i današnji puteljci i staze od Velog Žala i Stare Vlake. Za potrebe izgradnje se otvorio i kamenolom odakle se vadilo kamen za temelje i prizemlje zgrade. Palagruški kamen je bio suviše tvrd, pa se zbog šteta na alatu naručilo kamen iz bračkih kamenoloma. 
Svjetioničarska zgrada se sastoji od prostranog prizemlja i kata površine 400 četvornih metara. Vrh svjetioničarske kule je na 109,70 metara nadmorske visine. Svjetionik posjeduje vlastitu cisternu, ali se voda oduvijek dovozila brodovima s kopna jer su padaline na Palagruži rijetke. Svjetionik je prvi put zasvijetlio 20.09.1876. godine. Svjetlo Palagruže vidi se  za vedrih noći s udaljenosti od 25 nautičkih milja. Svjetioničarske obitelji koje su nekada boravile na Palagruži brojile su i po dvadeset stanovnika. Na otoku su postojali uređeni vrtovi u kojima su uspijevale artičoke, salata, bob, kupus, i vinova loza – Palagruzonka, sorta bijelog sitnog grožđa. Ovu vrstu vinove loze nikada nije napala bolest filoksera. Kada je bolest poharala vinograde u Dalmaciji, Komižani su s palagruškom lozom zasadili nove vinograde.
1914. godine u Jadran je uplovila francuska flota. Svjetionik je tada bio pogašen, a svjetioničari su se s obiteljima skrivali u pećinama pod liticom. Kada su se Francuzi iskrcali, na otoku nisu našli nikoga, te su nasilno otvorili zgradu svjetionika i oštetili mehanizam svjetionika. Nakon njihovog odlaska na Palagružu je doplovio austrijski brod koji je demontirao i odnio  glavne leće svjetionika, te evakuirao žene i djecu svjetioničara. Za vrijeme Prvog svjetskog rata, na Veliku Gospu 1915. godine, austrijska mornarica je bombardirala  Palagružu vjerujući da se tamo iskrcala talijanska vojska. U granatiranju je uništena crkva sv. Mihovila. Nova granatiranja istog  ljeta dijelom su razorila i svjetionik s pomoćnim zgradama i cisternom. Rapalskim ugovorom iz 1920. Palagruža je dodijeljena Italiji, koja je 1923. obnovila svjetionik. Razrušeni ostaci crkve kasnije su služili kao privremeno sklonište ribarima. Između dva svjetska rata u ruševinama crkve je došlo do eksplozije zaostale granate koja je  ostatke crkve potpuno sravnila sa zemljom. 
U Travanjskom ratu 1941. godine talijanska mornarica je na Palagruži ustrojila motrilačku postaju. Nakon pada Italije uklonili su posadu, te odnijeli uređaje za održavanje veze. 
25. svibnja 1944. godine partizanska mornarica je uputila na otok  dva naoružana broda  s kojih se iskrcao dio posade  i ostao na otoku.

Uz Palagružu su vezane i komiške ribarske regate. Komižani su svojim falkušama, brodovima savršenih svojstava, brzim i laganim na jedra i vesla, a dovoljno velikim za prijevoz ulova do Komiže, organizirano odlazili u ribarenja na Palagružu. Regate su se održavale tijekom ljetnih mjeseci, a lovilo se srdele i jastoge. Posadu svake gajete činilo je pet muškaraca. U situacijama povoljnih vjetrova gajete su stizale do Palagruže za šest sati. Nakon regatavanja pobjednici su zauzimali najbolja mjesta  na  Velom Žalu ili na plaži Male Palagruže. Riba se solila i slagala u barile, a jastozi čuvali u jastožerama,  u moru pred plažom. Nakon dva do tri tjedna ribarenja vraćalo se put Komiže, na vesla ili na jedra, ovisno o meteorološkim uvjetima. U ovim regatama učestvovalo je i do stotinjak falkuša.34

Palagruža, nakon što se dobro upozna, ostavlja dojam nekog drevnog, ugaslog vulkana, izraslog na spletovima podvodnih planina ispresijecanim labirintom podvodnih spilja. Vrijeme provedeno u ovom čarobnom arhipelagu jako brzo prolazi. Na svakom odlasku s Palagruže,  dok sunce nestaje na granici koja spaja nebo s morem, a zapadno se obzorje crveni jarkim nijansama, tijelo prožima veličanstven doživljaj. Prava kruna onog što se osjeća je nepregledna zvjezdana čipka koja nakon zalaska sunca prekrije nebo. Nije li upravo pod dojmom takvih slika  Palagruži, Diomedovom otoku, i nadjenut naziv Otok među zvijezdama?  

Koliko ću moći živjeti bez tebe
kad u svakom trenu vidim te ja?…..(Vlatko Škurla)

8.  GLAVAT, SVJETLO VRHOVNJAKA

Istočno od otoka Lastova prostire se perla otoka, otočića i hridi koji ovaj akvatorij čine  posebnim i jedinstvenim, ali i vrlo rizičnim za plovidbu u noćnoj navigaciji. Svaki otočić iz ove perle poseban je na sebi svojstven način, a podmorski pejzaži su  priča za sebe. Najistočniji otok lastovskog arhipelaga prepoznatljiv je iz daljine po velebnoj svjetioničarskoj zgradi koja je na njemu izgrađena. Kameno zdanje Glavatu je dalo posebnu osobnost i privlačnost. Glavat pripada otočnoj skupini Vrhovnjaka, ali nautičari ga redovito kazuju  Glavat i Vrhovnjaci…

Bez obzira iz kojeg se smjera plovi prema Glavatu, otočić promatran iz daljine ostavlja dojam neobičnog kamenog broda usidrenog na pučini. Glavat je prava personifikacija tipičnog jadranskog otočića sa svjetionikom. Zar je slučajnost što se režiseri filmova i glazbenih spotova, kada im zatreba kadar svjetionika, po pravilu odluče upravo za Glavat?
 
Udaljen devet nautičkih milja od otoka Lastova,  dvanaest nautičkih milja od Korčule i osam nautičkih milja od Mljeta, Glavat samuje prepušten na milost i nemilost pučini koja ga okružuje. Redovite brodske linije prolaze daleko od otoka, koji leži na granici između otvorenog i dubokog mora na jugozapadu i plićeg  prostora dinarskih kanala na sjeveroistoku.

Svjetionik je na otočiću izgrađen zbog mnoštva hridi, grebena i opasnih pličina koje se pružaju zapadno od njega, u smjeru Lastova. Sa svoja  22 metra nadmorske visine Glavat je i bez svjetionika bio najviši u ovoj otočnoj skupini.
 
Izgradnja svjetioničarske zgrade je započeta oko 1880. godine, a dovršena je 1884. godine. Zgrada se sastoji od prizemlja, kata i potkrovlja, površine 220 četvornih metara. 
Mehanički okretni stroj na navijanje, koji je nekada okretao leće svjetionika, danas se pokreće  elektroničkim uređajima koji se napajaju iz akumulatora koji se pune putem pretvarača solarnom energijom. Svjetlo na nadmorskoj visini od 45 metara  noću dominira ovim arhipelagom. Pomorski svjetionik Glavat spada među najveće objekte ove vrste na istočnom dijelu Jadrana. Generacije svjetioničarskih obitelji su se izmjenjivale i ovdje provodile dulji ili kraći period svog života. Svjetionik Glavat je, zbog teških uvjeta življenja, bio klasificiran u posebnu kategoriju svjetioničarske službe, i bio je, po pravilu,  prolazna faza za službu na drugim, civilizaciji bližim, svjetionicima.35 Opskrba vodom osiguravala se iz vlastite cisterne u kojoj se i danas, kada više nitko na Glavatu stalno ne boravi, sakuplja kišnica. Glavat je karakterističan po nešto većim padalinama u usporedbi s ostalim pučinskim otocima ovog dijela Jadrana. Zahvaljujući tome na otoku uspijeva škrta grmolika vegetacija, u blizini koje se gnijezde kolonije galebova i ronaca.  

Manji pristan  za brodove s plitkim gazom i bitvama za privez se nalazi na sjeverozapadnoj strani otočića. Tu je iskrcaj  moguć samo tijekom ranijih jutarnjih sati dok je more mirno. Na sredini sjeverne obale Glavata ostaci su istezališta  gdje se brodica svjetioničara izvlačila i spremala u obližnji  hangar. Hangar je i danas tu, a teška drvena vrata odavno je odnijelo more. 

Potpuno automatiziran i s daljinskim nadzorom, svjetionik Glavat je posljednje desetljeće  bez ljudske posade. Ideje o uređenju objekta za robinzonski turizam i vraćanju domara koji bi brinuli o zgradi i okućnici izgledne su i aktualne, tako da  bi narednih godina otočić ponovno mogao dobiti stalne stanare.

Morsko dno sa  sjeverne strane otočića blago ponire do prvog podmorskog praga. Obraslo je raznolikim morskim cvjetnicama, i ispresijecano dugim i uskim kamenim procjepima. Nešto dalje od obale dno ponire strmije, a morska flora i fauna su još osebujnije. Na ovome području uvijek se može susresti hitru kirnju, a lijepi primjerci kavale  u ranu zoru se skrivaju u posidoniji.  

S južne strane otoka rubovi plitkog priobalnog podmorja strmo poniru pedesetak metara daleko od obale. Na pojedinim mjestima podmorske litice završavaju na dubinama i do stotinjak metara. Strmi podmorski zidovi kriju mnoštvo usječenih koridora po kojima se skrivaju nebrojene ušate i fratri, te nešto dublje šargi. Na većim dubinama castvo je kavale i ugora, a još dublje su naselja dubinskih kirnji.

Sa zapadne strane otočića u podmorju su rijetke kamene gomile oko kojih se zadržavaju ušate, gire i bukve. Morske struje su na ovoj poziciji snažne, a često se prema ovoj poziciji zalijeću palamide i gof, a ni lica nije rijetkost. U akvatoriju Glavata moguć je susret i s vrlo rijetkim ribama, za koje se smatra da ih više u Jadranu nema. Tako je podvodni ribolovac Petar Prkić iz Splita u ljeto 2003. godine upravo ovdje ulovio iznimno rijetku ribu Trnobokana plosca. Kapitalni primjerak bio je težak čak 6 kilograma. Jedan drugi podvodni ribolovac kazivao je da je pred njim, baš kod Glavata, u dubinu zamakao veliki primjerak  rijetke Hame. 

Istočna strana Glavata nešto je viša u odnosu na ostale strane otoka. Tu je jedina zavjetrina od snažnih zapadnih vjetrova. Vjetrovi i valovito more svakodnevnica su u ovom akvatoriju. Čak i za ljetnih anticiklona, vjetrovi i valovito more svakodnevna su pojava. Izlazak sunca redovito je popraćen svježim sjeveroistočnim vjetrom, koji obično oslabi do deset sati ujutro. Kratko zatišje na moru oko podneva smjenjuje zapadnjak koji razvija velike valove. Vjetar i valovi  ne slabe sve do noćnih sati. Tada, dok se morska površina uz južne obale Korčule već zrcali u bonaci, kod Glavata valovi još uvijek ispiru sure stijene. Mrtvo more se smiruje tek tijekom noći, iza deset sati, kada se zaostali lastovski ribar, usidren u  maloj zavjetrini, može zaputiti  kući.

I o Glavatu se  pričaju  priče i legende. Najstarija je ona vezana za nastanak otoka. Prema toj legendi Glavat je nastao zahvaljujući bogovima s Olimpa. Raspravljajući se na Olimpu koji je otok najljepši, Lastovo, Mljet ili Korčula, Posejdon posla svoga pobočnika da isto ocijeni na licu mjesta. Izronivši na poziciji  današnjeg Glavata, Posejdonov emisar je danima promatrao, divio se i nikako se nije mogao odlučiti. Stvoritelj ga je zbog njegove neodlučnosti pretvorio u maleni otočić Glavat.

I podmorski bezdani pred južnim obalama Glavata nepresušna su inspiracija ribarima, kao što su to bili i službujućim svjetioničarima. Jedan od njih pričao je kako su ga za rijetkih tihih, zimskih noći  budili čudni zvukovi koji su dopirali sa zapadne strane otoka. S dolaskom proljeća, pa sve do početka zime zvukovi bi iščezli. Prve godine službe na svjetioniku vjerovao je da zvukove umišlja, ili da ih sanja, a  bio je i lijen za noćno tumaranje po otočiću.  Početkom treće zime službe na svjetioniku zvukovi su se već  prve noći bez vjetra ponovno začuli. Svjetioničar se obukao i tiho zaputio prema zapadnoj obali otoka. Pridignuvši se iz kamenog zaklona nedaleko obale, na mjesečini je ugledao obrise velike ribe koja se praćakala pod samom obalom u plićaku. Širokom repnom perajom udarala je po  mirnoj površini mora. Svjetioničar pomisli kako se riba  nasukala u plićaku, iskoči iz zaklona kako bi otrčao po osti. Spazivši ga, velika riba se u trenutku odgurnula snažnim repom i nestala pod morskom površinom. Svjetioničar je sutradan  uvjeravao ribare da se radilo o golemoj kirnji, težoj od 150 kilograma. Misteriozni zvukovi su nakon te noći prestali i nikada se više nisu začuli…..  

Glavat, taj samotni otočić na razmeđi Lastova, Korčule i Mljeta ipak je najljepši noću, pod beskrajnim plaštom zvjezdane čipke. Odbljeske nebeskog srebra na morskoj površini presijeca tek snažni svjetlosni snop koji navodi kapetane brodova dalje od opasnih podmorskih grebena i pličina  u akvatoriju Glavata.

Reci mi, nebo, dok sam daleko da li na mene još misli netko,
Visinom plavom dok zvijezda luta tražeći dio našeg puta…(Vlatko Škurla)

9. SVETI ANDRIJA, OTOK ZABRANJENIH LJUBAVI

Šest nautičkih milja jugozapadno od Dubrovnika, tri nautičke milje od Koločepa, a dvije nautičke milje pred Lopudom, Sveti Andrija dominira dubrovačkim akvatorijem. Visok, strm i obrastao crnogoricom, od ostalih Elafita se razlikuje velikom kamenom svjetioničarskom zgradom, čiji svjetlosni snop navodi brodove u noćnoj navigaciji prema Dubrovniku bližim svjetionicima Grebeni i Daksa.  

Otok Sveti Andrija dug je 400 metara, a na najširem dijelu ima tek 80 metara. Strme  i visoke litice ostavljaju dojam mnogo većeg otoka, pogotovo kada ga se promatra iz zračne perspektive. Čitav otok je gusto obrastao stoljetnom borovom šumom i bujnom mediteranskom vegetacijom. Kroz ovaj prirodni botanički vrt, od velikog uređenog pristana na sjevernoj strani otoka, do svjetioničarske zgrade vodi kameno stepenište. U gustoj borovoj šumi tijekom jeseni i zime odmaraju se brojne  vrste ptica selica kojima je Sveti Andrija oduvijek odmorište pri polasku i pri povratku s dugog puta do južnih krajeva. Promatran s morske strane, posebno su živopisni strmi kameni klifovi na južnoj strani otoka. Na jednoj poziciji klifovi se ruše u morsko plavetnilo do dubine od 125 metara. 

Sveti Andrija je blizu civilizacije, pa se sportski ribiči i nautičari često susreću u njegovom akvatoriju. Bogatstvo podmorja privlači jedne, a neobična kopnena konfiguracija otoka, druge.

Svjetionik je sagrađen  1873. godine na jedinom  platou na samom vrhu otoka. Nad velikom svjetioničarskom zgradom dominira četverostrana kamena kula. Svjetlo u kuli se nalazi na 69 metara nadmorske visine. Unutrašnjost zgrade, koja se sastoji od prizemlja i kata, danas je potpuno restaurirana. 36

Podmorje  Svetog Andrije  karakteriziraju velike dubine i strmi podmorski zidovi. Neki od njih su gusto obrasli podmorskom vegetacijom, a drugi, u sjeni, su potpuno goli. Uz  zidove se susreću svakovrsne vrste riba. U gornjim, plićim dijelovima zadržavaju se  brojna jata ušata i salpi. Nešto dublje su fratri, a još dublje šargi i kavale. Naizgled trome kirnje vrebaju s dubljih pozicija, a iz plavetnila se učestalo pojavljuju palamide, a uz otočne rtove i gof. Istočno od otoka je veća podmorska pličina na dubini od dvadesetak metara. Ovdje je carstvo zubaca i kantara, a po strmim zidovima se susreće kirnju i murinu. Riba je u  akvatoriju otoka stalno u pokretu, a najviše je ima kada su morske struje najizraženije. Morska struja je u pravilu najsnažnija uz sjevernu obalu otoka, u smjeru sjeveroistok-jugozapad. Tada se uz otok može naići na gofa i zubaca.

U podmorju sa sjeverne strane otoka mnoštvo je većih kamenih gromada u golom i neobraslom podmorju, na kome dominiraju velike kolonije morskog ježa. Oko ovih stijena se zadržavaju ušate i fratri, a u kasnijim poslijepodnevnim satima u lov na njih iz sjevernih smjerova prilaze gofovi. Nedaleki istočni rt otoka s južne strane završava strmim podmorskim zidom. U zidu je mnoštvo procjepa i manjih podmorskih spilja u kojima se ponekad može naići i na kirnju. To nisu njihove stalne pozicije, no zalaze u te spilje u lovu na hobotnice, kojih je ovdje mnoštvo. Ovaj podmorski zid idealan je za ljubitelje podvodne fotografije. Spuštanje treba izvoditi tiho i postepeno, vukući se slobodnom rukom uz zid i oprezno zavirivati u spilje i procjepe. Aparat treba biti spreman u drugoj ruci, jer su reakcije riba strelovite.

Strma južna obala Svetog Andrije nastavlja se i pod morem. Podmorski zidovi su potpuno goli, a ribe se zadržavaju samo na većim dubinama. No, zato je jugozapadni rt otoka posebno  atraktivna pozicija za ronjenje. Rt se nastavlja u podmorju gdje stepenasto ponire u smjeru zapada. S južne strane je strmo odsječen, a u zidu je mnoštvo procjepa u kojima stalno promiču salpe, picevi i šargi. S vanjske strane ovog podmorskog rta čest je gof koji na toj poziciji proganja jata ušata i bukvi. U drugom dijelu ljeta s vanjske strane zida se susreću i velika jata kantara. 

Uz ovaj otočić vezane su dvije intrigantno slične priče, koje su se desile u  razmaku tristotinjak godina. Prva priča  vraća nas  u vrijeme kada je  na Svetom Andriji bio dominikanski samostan. Djevojka s Lopuda zaljubila se u mladog redovnika, koji je služio u tom samostanu. Ljeti je djevojka često noću plivala do Svetog Andrije na sastanke sa svojim dragim. Kada je djevojčina obitelj otkrila tajnu dvoje mladih, kako bi spriječili obiteljsku sramotu priredili su joj otrovni napitak. Druga priča datira iz razdoblja nakon što je na otoku izgrađen svjetionik. Koncem devetnaestoga stoljeća mladi ribar s otoka Lopuda zaljubio se u prelijepu  kćer službujućeg svjetioničara na Svetom Andriji. Svjetioničarsko zanimanje je tada  bilo posebno cijenjeno u državnoj službi, pa su otac i braća djevojke smatrali da siromašni mladić nije dobar ženik. Ljubav dvoje mladih bila je jača od zabrana, te je hrabri mladić ljeti noću često plivao sa dvije nautičke milje udaljenog Lopuda do Svetog Andrije. Zaljubljeni su provodili duge noći skriveni u gustoj borovoj šumi. Prvog ljeta djevojka se oprezno iskradala i vraćala u svjetionik, te nitko od ukućana nije znao za noćne sastanke dvoje mladih. Drugog ljeta pažnja je popustila, te su otac i braća djevojke primijetili jedne večeri kako se iskrala u mrak. Isto se ponovilo i naredne večeri, te su se odšuljali za njom da vide kamo  to odlazi. Vidjevši da ljubav s neželjenim zetom nije prestala smislili su zao plan, kako da se mladića zauvijek riješe. Sljedeće večeri braća su isplovila s barkom, a otac je sačekao da se djevojka iskrade iz svjetionika. Nakon toga ugasio je svjetlo svjetionika, a braća su na barci upalila feral. Veslajući prema otvorenom moru zavarali su nesretnog mladića, koji je plivao za svjetlom vjerujući da pliva prema otoku. Nakon nekoliko sati  veslanja braća su ugasila feral i okrenuli natrag, prema svjetioniku. Mladić se našao okružen tamom, potpuno dezorijentiran. Plivajući u različitim smjerovima  iscrpljen je klonuo i nestao pod morskom površinom. Nesretna djevojka se od žalosti bacila niz litice otoka, a tijelo joj, kao ni mladićevo, nikada nije pronađeno. Ronioci kazuju kako se ponekad na rubovima podmorskog zida južno od otoka može uočiti sjenke dvije velike  kirnje koje, netipično za odrasle primjerke, plivaju jedna pored druge, te na pojavu ronioca hitro zamiču u dubinu. Jesu li duše nesretnih ljubavnika konačno pronašle svoj mir?

Dozvoli mi na čas da uz tebe bdijem,
dugo, dugo da te grlim, sretne snove snijem… (Vlatko Škurla)

ZAHVALA

Kurs pučinskih otoka odabiru istinski zaljubljenici plovidbe otvorenim Jadranom. Ritual pripreme za isplovljenje prema ovim odredištima  priča je za sebe, a uspomene i doživljaji se pamte do kraja života. Prizor siluete pučinskog otoka u ranoj zori ili zalasku sunca opija posebnim emotivnim nabojem. Želja mi je bila slikom i riječju urezati  takav epitaf. Na kraju, želim se zahvaliti svima koji su na direktan ili indirektan način krivci  što  je  knjiga napisana i ugledala svjetlo dana. Prvo želim zahvaliti svojoj obitelji koja me svih ovih godina podržava u entuzijazmu vezanom za projekte kao što je ovaj. Ela, hvala na strpljenju snimanja galebova. Hvala izdavačkoj kući Marjan Tisak, čiji su vlasnici Lidija i Marjan Šare podržali ideju da utiske i fotografije pučinskih oaza podijelim sa svima Vama koji u ovom trenutku knjigu držite u rukama.  Posebno zahvaljujem i recenzentu knjige dr.sc. Milanu Hodžiću; hvala Josipu Radiću i njegovim kolegama iz tvrtke Medijska osobnost d.o.o., koji tv - emisijom Auto Moto Nautic Vision, svih ovih godina prate  plave  projekte  kojima plovim; hvala inženjeru Jakovu Zankiju, živoj enciklopediji  povijesti Jabuke, Sveca i Brusnika, kao i njegovom bratu Ivi, Perku - najsnažnijem gorštaku sa Sveca i svim dragim Zankijima  sa Sveca na njihovom gostoprimstvu u proljeće 2005. godine; 
Mladen i Siniša Katavić, vrhunski fotografi iz zraka svojim su uradcima posebno obilježili ovu knjigu; Danijel Frka, istinski kralj podvodne fotografije Jadrana, i u ovome projektu je ostavio svoj duboki trag; hvala Mihajlu Filipoviću, avanturisti pučine koji svaku Badnju večer dočekuje na drugom otočiću i predstavlja podstrek nama mlađima da kročimo njegovim putem; hvala Andreju Crčeku, čijem se fotografskom objektivu poklonio i  National Geographic; hvala teti Biserki Bogdanović iz Salbunare na Biševu koja nas je u listopadu 2004. primila na našem putu za Jabuku i Mariju De Maria, koji mi je ispričao priču o Biševu; Ivan Mach, još jedan moj prijatelj – zaljubljenik plavetnila i podvodne fotografije također je ostavio svoj pečat u knjizi; TRON d.o.o. Split i  Jakov Koštić uvijek su nalazili rješenja za hardverske probleme servera na kome je ova knjiga nastajala; hvala Tihomiru  Brzici i adriatici.net, najvećoj  turističkoj web agenciji u ovome dijelu Europe; hvala Vedrani Krstić - Ivanišević, Vedranu Limiću, Elizabeti i Mariju Garberu, Tanji Devčić, Ivi Kiriginu, Gradimiru Radivojeviću i drugim novinarima na strani  Zelenih; hvala Vladimiru Stipčeviću, samozatajnom zaljubljeniku svijeta tišine i Željku Koceiću koji je 1999. godine objektivom lovio Eleonorinog sokola po vrletima Sveca; hvala Branki Mataković Paver i časopisu Hrvatska vodoprivreda, Vicencu Blagaiću i Darku Šupuku i časopisu Nautica, te Silvi Celebrini Tevšić i časopisu Una Terra;  hvala Branku Kiriginu i Dinku Radiću, arheolozima  koji godinama marljivo istražuju  prošlost Palagruže i  Sušca; hvala Petru Prkiću i Rinu Staniću koji su bili dovoljno hrabri da se priključe avanturi pneumatskim čamcem do Jabuke; posebno hvala Mojci i Korani – Svetac i Sušac forever; hvala Davoru Duplančiću, Ivanu Runcu i Željku Bedalovu iz AD brodova, Maestral 555 čamac za sve uvjete plovidbe ostavio je svoju brazdu i u ovoj knjizi; hvala Srđanu Gjurkoviću, jednom od krivaca  što sam postao pisac; Miljenku Galiću i Milošu Glavurtiću, koji su uvijek spremni da se priključe pučinskim avanturama i pomognu u njihovoj terenskoj realizaciji, te Slobodanu Cvijetiću na savjetima vezanim za odabir objektiva za snimanje; Hvala prijateljima Miloradu Katunariću – Kati i Robiju Katunariću koji su uvijek priskakali u pomoć kada je to TOHATSU zatrebao. Bilo kuda – Motonautika svuda!  Hvala gospođi Kseniji Genc Novak i  tvrtci Olympus  Hrvatska. Na  stranicama knjige se vidi što može Olympus C 8080… 

Zahvaljujem se gospodinu Franji Pašaliću, vlasniku  najljepše marine na Jadranu – Frapa. Hvala Borisu Sekelezu i Vedrani Frana iz  splitske podružnice Croatia Osiguranja, Jošku Didoviću i tvrtci Daler d.o.o. Posebnu zahvalnost izražavam i tvrtci CV Sistemi d.o.o. Zagreb, Padovčeva 3, koja  je za potrebe prikaza nautičkih karata u knjizi ustupila softversku aplikaciju NAV MINI, brodski kompjutorski navigacijski sustav. Njihove programske aplikacije nagrađene su posebnim preporukama Ministarstva pomorstva, prometa i veza RH zbog svoje kvalitete i preciznosti.  Više detalja o programskim aplikacijama za nautičare iz njihove ponude može se pronaći na  web stranicama www.cvs.hr; 

Konačno, zahvaljujem svim dragim prijateljima svjetioničarima i operaterima s Obalne radio postaje Plovputa,  posadama brodova Plovnih Područja i Ispostava Plovputa, te  posadama brodova Poišan (Forca Đuro!) i Sv. Mihovil. Zahvaljujući tim dragim ljudima nikada se ne osjećam sam, ni  tamo na otvorenoj pučini.

Još je puno ljudi koji su me svojim pričama i prijateljstvom nadahnuli da napišem ovu knjigu, a  kojih se u ovom trenutku, na žalost, svih ne mogu sjetiti. Neka mi ne  zamjere!
 
   	Autor

LITERATURA

Knjige, studije i članci

1.	Bezić, Božanić, Stanovništvo Komiže, Logos, Split 1984. godine
2.	Cvitanić, A., Prirodna obilježja otoka Visa, Biševa, Sveca, Palagruže i Brusnika, Viški spomenici, Split 1968. godine
3.	Domac-Požar, A. Razlozi za osnivanje morskih parkova u Hrvatskoj, Zbornik Palagruža – jadranski dragulj, Hrvatska pomorska meteorološka služba Split, Split 1996. godine str. 163.-168.
4.	Hrabak-Tumpa, G., Mileta, M., Bukovina, J., Olujno jugo i bura na području Palagruže i Lastova, Zbornik Palagruža – jadranski dragulj, Hrvatska pomorska meteorološka služba Split, Split 1996. godine str. 259.-264.
5.	Istituto Idrografico della Marina, Elenco dei Fari e  Segnali da Nebbia, Istituto Idrografico della Marina, Genova 1999. godine
6.	Kirigin, B. Palagruža – otok među zvijezdama – Diomedov otok, feljton Slobodna Dalmacija listopad-studeni 2001. godine
7.	Kirigin, B., Milošević, M., Otok Svetac, članak objavljen u časopisu Arheo 2, Ljubljana 1982. godine
8.	Krpan, M., Istureni dalmatinski otoci, otočići i školji kao preletna postaja i gnijezdišta nekih pučinskih vrsta ptica, Pomorski zbornik 8, Zadar 1970., 903, 905 i sl.1
9.	Radić, D., Otok Sušac – Nerejevo posljednje utočište, feljton Slobodna Dalmacija travanj 2004. godine
10.	Ministarstvo Saobraćaja Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca, Pomorski godišnjak za 1929. godinu, Direkcija pomorskog saobraćaja u Splitu, štamparija Državnih železnica Beograd, Beograd 1929. godine
11.	Ministarstvo Saobraćaja  Kraljevine Jugoslavije, Pomorski godišnjak za 1931. godinu, Direkcija pomorskog saobraćaja u Splitu, Narodna tiskara Novo Doba, Split 1931. godine
12.	Šerić, N.,  Jadranski svjetionici i njihovo podmorje, priče i legende, Marjan tisak, Split 2004.
13.	Šerić, N., Podvodni ribolov na Jadranu, Marjan Tisak d.o.o. Split,  listopad 2004. godine, UDK  799.1(497.5)(262.3)  ISBN 953-214-199-5   
14.	Šerić, N., Sušac – daleka jadranska oaza, članak objavljen u časopisu Nautica, ožujak 2004., broj 5 ISSN 1334-4374
15.	Šerić, N., Palagruža, svjetlo u daljini, članak objavljen u časopisu Ispod Površine, listopad 2004., broj 13, ISSN 1333 – 3968
16.	Šerić, N., Svetac, pučinski otok, članak objavljen u časopisu Una Terra, studeni 2004., broj 5  ISSN 1334 - 6571
17.	Šerić, N. Global Marketing in preservation of natural resources in specialised segments of Tourism in Croatia, članak objavljen u zborniku radova međunarodnog simpozija Marketing u nautičkom  turizmu, ISBN 953 – 6921-02-2, Marina Frapa Rogoznica svibanj 2002. godine
18.	Ujević, T., Teutin dvor, otok Sveti Andrija, Jadranska pošta  IV, br. 19, 6-7, Split 28.08. 1930.