Jadran Kale
Županijski muzej, Šibenik

Gospođo, trebam vašu tetovažu za muzejski fundus

Kojim je od ovih pitanja danas započelo vaše istraživanje u muzeju: "da li je ovaj predmet vrijedan pribavljanja za zbirku koju vodim?", "po čemu su ova dva predmeta slična?", "kakvom ću konzervacijom najbolje sačuvati ovaj muzejski predmet?", "kakvim bih ga izlaganjem najbolje prikazao?" ili mišlju "što znam o posjetiteljima ove izložbe?" Veći dio ovog članka u osnovi pretpostavlja da je istraživanje dio muzejskog posla neizdvojiv na onaj način na koji je za disanje inhalacija neodvojiva od apsorpcije, inače bi svatko od nas imao velikih poteškoća pri ikakvom kretanju. Pišući o istraživanju u muzejima, bit će ipak da pri tome uglavnom podrazumijevamo prijeplet postupaka iz naših matičnih struka s karakteristično muzejskim dvojbama, a također i probleme ustanova za takva činjenja. Nema kustosa, konzervatora ili restauratora koji se nije našao pred utvrđivajućim dvojbama o naravi, vrijednosti, značenju ili izloživosti nekog muzejskog predmeta. No, uvrštenost u popis znanstvenika i istraživača pri nadležnom ministarstvu, ili pri čelu istraživačkog projekta, posve je drugo pitanje. Premišljajući taj aspekt institucionalne ostvarivosti istraživačkog načela u muzejskom radu, s piščevog etnološkog polazišta kustosa u višestrukovnom muzeju male gradske sredine, držim zanimljivim iznijeti par pretpostavki.

Za jednu od njih uzmimo krajnji primjer. Koliko sam pridonio fundusu svojeg muzeja, primjerice,  podrobno provjerivši danasnje stanje sicanja, tj. tetoviranja u gradskoj okolici? Iako s ljubaznošću svojeg ravnatelja nikad nisam imao problema, dvojim da je kao muzealac mogao biti zadovoljan višednevnim obilascima 17 zagorskih sela da bi popis priskrbivog tradicijskog inventara ove navade dopro ponajdalje do drvene iglice, ugljenog praha, poveza za stezanje, i, ako još ičeg, odlomka drvene kore. Na rukama su se starica ne mlađih od 60 godina izbijedjeli sicani oblici još dali nejasno fotografirati, no djevojački je kontekst za moguće ponavljanje postupka pri video snimanju izmaknuo već prije pola stoljeća. Ukratko, sicanje se po uskom određenju muzejskog posla pokazalo oličenjem nezahvalnog poduzimanja. Mogao bi to biti primjer istraživanja gotovo bez pribavljivog predmeta, da ne spominjemo budžetsku nepodobnost trošenja benzina ustanove poduprte najvećim dijelom od gradske uprave na udaljenijem vangradskom području. 

Naravno da egzemplarni okvir ne završava s opisom pripadnih predmeta. Nastavljajući sa spomenutim primjerom, već su od seoskog bilježenja bile naglašene rasprostrtosti njegovih prenesenih značenja. Najčešći i središnji sicani oblik, križ, očito nije ostavljao mjesta nejasnoćama. Nabijen simbolikom, pobuđivao je reakcije od lakog verbalnog odgonetavanja pitanog običaja do uklanjanja u zazoru i nevjerici pred tako presnažnim likom. Raspitivanja među poznavateljima tog kraja nisu prošla bez živih prisjećanja, a preliminarni je članak u lokalnom tjedniku sažet za dnevnu agencijsku ponudu vijesti. Na koncu nije propustio biti podstrekom za frekventnu elektroničku prepisku o etnogenetskim prijeporima, iz kraja gdje sicanje danas postoji među različitom narodima. Istovremeno, konzervativni društveni kontekst ovog običaja, vezivanog samo za druženja starijih djevojčica i djevojaka, čemu imamo zahvaliti i njegovo održavanje od doba antičkih opisa do drugog svjetskog rata, ključ je k jeziku identiteta i kohezije njihovih zajednica, uključivo s razumijevanjem nadomješćujućih preoblika. Nije zanemariv ni onaj učinak koji pred stereotipnim "nevrijednostima" lokalno očitih predaja ostavljaju istraživačka zanimanja i kasnija obrazlaganja. U okviru tumačenja najjednostavnijih oblika u pretežnom dijelu zbirke, sačinjene ponajviše od tekstilnih i ukrasnih predmeta, ocrtavanje sicanja je također imalo svojih razloga. Još i povrh, primjer se zbiva u muzeju koji po obilježjima svoje sredine, fundusa, kadra i poduke zna poprimiti i koju od crta arhivske, institutske i nastavne kuće. 

Nije li u ovom primjeru komunikacijsko značenje (društveno, simboličko) jednog kulturnog ulomka posve zasjenilo muzejsku usmjerenost k pripadnom predmetu? Među etnografskim bi se temama lako mogli prisjetiti i materijalno oskudnijih tradicija, poput predajnih predodžbi i ravnanja, npr. po zvjezdanom nebu. Ipak bi mogli pretpostaviti da obrada ove teme ima svoje mjesto u cjelovitom tumačenju muzejskog fundusa ili pri predlaganju življih podsjećanja na narav njenih distinktivnih i prepoznatljivih crta, u ovom slučaju povijesno doseljeni odvjetak prastare navade ukrašavanja i prepoznavanja koji je za novog vijeka u velikoj mjeri osoben našem narodu. Kad bi kustosa na ovom mjestu i podvojili na "održavatelja zbirke" i "programskog istraživača", sa svojim usmjerenostima k predmetu ili k informaciji, doima se da ne bi dosizali sva značenja koja tema sadrži. Cjelovito objašnjenje izbora sicanih ukrasa ne bi se, primjerice, moglo polučiti bez poznavanja ornamentalnog inventara iz zbirke. 

Kao što je narav djelovanja muzealca u svojoj sredini ovisna o njenim povezanostima i postojanju srodnih ustanova i kompetencija, tako niti sav taj prijeplet poželjnosti ili pozvanosti nije lišen odraza svojeg vremena. U devedesetima su neki pečati na istraživačkoj iskaznici muzealca napose jarki. Čitava njegova djelatnost, prije svakog drugog polazišta, radi pod istim poreznim mjerilom kao i svako isplaćujuće poduzimanje. On će ubuduće teže ostati formalno upućen u informacijski prostor oko svojih muzejskih predmeta, jer na putu do pretpostavljenih zvanja leže obveze objavljenosti ne samo stručnih prinosa. Zatvaranje traženih projektnih kompetencija unutar zidova znanstveno-istraživačkih i znanstveno-nastavnih ustanova u doglednom će razdoblju oštrije razlučiti "održavatelje zbirki" od "programskih istraživača", koje još danas zbirno nazivamo kustosima. Hoće li oni prvi, možda promaknuti u muzeologe, kodificirati svoju metodologiju i iskoristiti tumačivost svojih fundusa na novi način? Druga polovica devedesetih posvemašnjom se umreživošću obavijesti može shvatiti i kao upiranje prstom u kontekstualni prostor koji kustosa još uvijek razlikuje od održavatelja zbirke. Informacijska sfera, koja se sada lako da privesti do muzejskog predmeta i od njega nadalje, od kustosa u njegovim svakodnevnim i raznolikim gledištima istraživanja može napraviti rizničara i prometnika raznovrsnih lica pamćenih obavijesti. Ako je knjižničar uloga bez koje smo u obavijesnom prostoru slijepi i izgubljeni, bez kustosa mu možda niti ne bi vrijedilo prilaziti. U tome se smislu, uspoređene s materijalnostima znanih procjenjivosti iz naših zbirki, slike izblijedjelih sicanja sa staračkih podlaktica doimaju poput internetskih duhova koji oživljavaju računalne kutije položene na našim stolovima.

Dozvolite mi još okončati ovaj diskurs kratkom usporedbom. Magnituda promjena i umnožavanja lica pri određivanju muzejskih poslova opravdava odvagivanje i sa samim zasadima s početaka grana u kojima smo obrazovani. U slučaju etnologije, za dva bi se utemeljiteljska lika možda ponajprije mogli upitati kako bi radili danas. U svojim su sredinama i Franz Boas i Milovan Gavazzi bili muzealci (prvi u njujorškom Američkom prirodoslovnom muzeju, 1901.-1905., a drugi u zagrebačkom Etnografskom muzeju 1923.-1927.), da bi potom ustanovili visoke nastave etnologije. Obojica su svojim disciplinama dali trajan pečat, tražeći u svojih učenika svestranu zanimanost za kakvu su držali da je jedini istražiteljev stav dorastao složenosti baštinjenih nasljeđa. Obojica su i kao nekonvencionalni terenski istraživači i prikupljači svojim muzejima (otiskujući se i na sjeverni Pacifik 1897.-1903., odn. niz Kupu 1923.) uočili da im novi medij, film, može poslužiti za vjerniji posrednik za promatrana kretanja. Boas je 1930. filmski snimao Kwakiutl, koje je neposredno poznavao već gotovo pola stoljeća. Gavazzi je filmski snimio posavsku svadbu već 1922., ostavivši i niz pionirskih teorijskih promišljanja o tom novom vidu etnološkog rada. Već s ovih nekoliko podudarnosti ostajemo znatiželjni domišljajući se na koji bi način ova dva utemeljitelja, "papa Franz" i "starac Milovan" za svoje prisnije učenike, prigrlili nove tehničke premise za svoje sinteze, ili nova doličavanja u svojim zbirkama. Istraživanje bi zasigurno bilo jedan od nazivnika njihovih stremljenja.

Literatura:
Jadran Kale: "Prikaz ICOM-ovog izvješća 'Uvod u multimediju u muzejima'", Bilten o informatizaciji muzejske djelatnosti 8 (1997.) 1-4: 30-33.

Peter van Mensch: "Museological research", poglavlje u disertaciji "Towards a methodology of museology", Zagreb 1992., Internet: http://www.xs4all.nl/~rwa/research.htm 

Aleksandra Muraj, Nerina Eckhel i Vesna Zorić: "Pokupska sjećanja. Etnografska ekspedicija 1923." Zagreb: Etnografski muzej, 1993. (izložbeni katalog)

Jay Ruby: "Franz Boas and Early Camera Study of Behavior", Kinesics Report, 1980., preneseno na Internetu: http://www.temple.edu/anthro/ruby/boas.html