Skice za mjesnu etnografiju i ekologiju
Jadran Kale, Županijski muzej u Šibeniku

Prijepor o nazivanju ovih otoka Velim i Malim Drvenikom, što su termini za koje se namjernik lako može uvjeriti da su živi i uporabni, ili pak Drvenikom i Pločom, dat će se jasnije predočiti s drugih stranica u ovom iscrpnom drveniškom tematu "Vartla". U ovom prilogu ti se otoci i njihovi žitelji imenuju na potonji način. Naime, ljudi s Ploče neće o svojim otočnim susjedima govoriti kao o "Velodrveničanima", baš kao što se na Drveniku o njemu samom u pjesmi pjeva tim imenom, a svoje susjede u vlastitim uzrečicama nazivaju upravo Pločarima. U daljoj okolici ovih otoka ljude nazivaju Donjacima (odakle pušu donji vitrovi, sa strane Rogoznice, npr. "lopiže i peke su pekli ljudi o' Donji kraji", tj. Ižani) i Gornjacima (sa strane gornjih vitrova, od Šolte, Brača i Hvara). Svećani su na otoku Svecu "tamo vanka, u kulfu". Ljudi iz drveniške okolice mogu se raspoznati po manjim razlikama u naglašavanjima i oblicima riječi, a Trogirani po cakavstini, zatim po odjeći (npr. žene iz Rogoznice i Sevida imale su uže kanice i šire traveše, dok su one iz Vinišća nosile žute namjesto crnih i tamnih marama i kurdela u kosi), a u ishrani najjasnije po načinima kuhanja brujeta: ako je žešći i jušniji poput viniškog, sa grožđem ili šećerom uz bukvu ili kvasinom uz ugora poput trogirskog, ili pak jušniji kakav se kuhao u Komiži. Za kopnene bi susjede znali reći "Lako ti je poznat Vinišćara, puši lulu i pase tovara", jer su magarci na otocima bili malobrojniji - na Drveniku u skorašnje doba kod samo dvije obitelji. Gaban se na Ploči znao zvati i šoltanin, jer su se po čestom nošenju takve kabanice znali raspoznati onamošnji ribari. Inače su dijelovi ženske robe na Drveniku i Ploči po različitim imućnostima bili guća, duge gaće (po novijim kazivanjima), oplećak odn. sakatel ili sakateja, široka pregača pandil ili pandilo, kanica, haljina šotana, korpet (pamučni prsluk), bluza ili kurtin, marama (ranije zvana šudarom), traveša, čarape odn. bičve i škrpete. Pletenice su se učvršćivale češljićem, forketom. Starinska roba se u jednostavnijim oblicima po kazivanju dulje održala na drveniškoj Donjoj Bandi, i to obično kao suknja na batele odn. batule (poramenice, potonji naziv zabilježen je 1956.), oplećak, dolamica, kanica i opanci. Ljetna je suknja od debelog pamučnog postava nazivana brnica, kojoj su gornja nidra nabrana na gargaše bila ista kao i kod zimske inačice. Mušku je odjeću činila guća, košuja sa ukrojenim proširenjem umetom i zašaknicom nazivanom polša, mudante, gaće sa crvenom fašom uz šav, krožet (sukneni prsluk), kaparan, điletin pa i žilet od janjeće kože (Drvenik), a na glavi je bila kapica s  resom, kupljena u Trogiru, ili zavrtanica, sve od crnog i crvenog pana. Opanci su činjeni od kože močene u kišnici, s potplatama nategnutima oputom od ovčje mješine. Odjeća je bila urešena višebojnim rakamivanjem (vezom), čipkom rađenom kukom i sitnijim nabiranjem, poput pijatula na prsima košulje. O nošnji v. druge prinose u ovom svesku, kao i viniški temat "Vartla" za 1996. i 1997. (str. 189 i dr.).

Unutar svojih otoka mještani su se osim po pripadnostima obiteljima predstavljali po mjestima svojih življenja, pa su tako na Ploči Petomavrani, Rinjani, Dolićani (danas su tamo samo tri kuće za odmor), Kuknarani i, u novije vrijeme, Borčani (kao i žene u tvorbama Petomavranke i dr.), a na Drveniku su po dijelovima Gornje Bande idući Gornjaci: Seljani, Bobovišćani, Dragari, Vrseljani, Dočinari i Mandroćani. Preko nekadašnje Bigulića stine i puta ka Kokošinju je Donja Banda (i njeni Donjaci) sa svojim dijelovima Artić, Gorilica, Porat, Kale i Gračina. Van Sela su danas napušteni zaselci Grabule, Strana, Brda, Krknjaši (danas kao naselje vikendica), Bašurini dvori, Kokošinja, Prhovo, Kačina, Solinska i Pernatica (u novije vrijeme). Užu crtu prepoznatljivosti predstavljaju obiteljski nadimci, za Drvenik već navedeni od Marine Čapalija u "Čakavskoj riči" (1/1999.), a na Ploči u koljenu pradjedova današnjih kazivača izvedeni od osobnih nadimaka Miloš, Koća (oboje Lučin), Skuba (Dražić), Grego (Stipić, jedna je obitelj otišla u Borak), Sekulo, Ćuća (oboje Lučin), Milovan (Dražić), Vole (od njega Volini, prezimena Dević, svi u Petomavru), Mirat, Koščina, Koš, Tambo, Vanćelo, Saponja (svi prezimena Civadelić, Dolići), Durda (Civadelić), Rašo, Prijo, Matulica, Ferata (svi Lučin, Kuknara), Joko, Maha (Marić), Kaša (Vela Rina) i Vuk (Lučin, ranije u Petomavru, a danas u Kuknari). Srodničke kuće znale bi se prepoznati položene oko zajedničkog dvorišta. Osjećaj zajedništva gradio se i skupnim pripomaganjima poput onog namijenjenog udovicama, što je bila podpara.

Starije nastambe redom su bile pozemljušice bez prozora i s vratima otvarajućim na dovratnim stežajama (dok je ulazna dvorišna nadstrešnica teza), s krovom na dvije lastovice. Sastojale bi se od kužine i konobe s kominom i šumišćem za loženje te kamarom (s drvenim podom). Ljetna kužina se znala ugraditi i kao zasebna zgradica. Pod ih je odijeljivao od šufita za odlaganje stvari ili sušenje mesa nad kužinom (Ploča), a unutrašnji su zidovi bili omazani klakom (tragovi japnjenica vidljivi su naročito na Drveniku: Vagani, Krušica, Teketa, Bilin dolac, kao i uz more, čak i uz očuvanu). Krov su među zabatima (somićima) činile uzdižuće grede sklop, položene prtenice, povezujuće grede i sljemena zavrha, s fumarom u pločastome pokrovu. Vrh krova je mjesto zaticanja čempresove grane (po pripovijedanju zbog priželjkivanog rađanja muške djece) i barjaka pri završetku gradnje kuće. Pred kućama su ka susjedstvima okrenute kamene ili zidane klupe. Brci su označavali širi prostor među kućama za društvena okupljanja, poput plesanja duplog kola ili novijeg rešeta (Brca su na Drveniku u Selu, pred crkvom, u Grabulima, a na Ploči u Dolićima i na Petomavru, od samih Petomavrana zvanima Rudina). Uz udaljene zemlje, na intradi, su uglavnom građene kućice s drvenom krovnom konstrukcijom na jednu ili dvije vode pokrivene kamenim pločama, a u seoskim dvorima natkrivane slamom. Na Drveniku postoji i nekoliko suhozidnih kućica (bunja, trima) visine od jednog do dva metra koje je početkom XX. st. gradio Jerko Jurić, doseljenik iz Maslinice na Šolti. Takve se nalaze na Suhaju, u Gaju, pod Ploče (zarušenog krovišta) i uz novoprobijeni put u predjelu Pulja. Prve veće kuće na Ploči bile su Milovanov kaštil i Papučeva kuća, a na Drveniku više kuća u Portu (Meštrovićeva tj. Kostovićeva, Gjeldumova kala, Kvarantanove, Jurićeva, Meštrovićevi dvori, Tironijeva kuća i dvorac Moretti). Na Drveniku je postojao jedan rakijaš, zgrada za pečenje rakije od morem namočenih smokava, voćke planike ili maginja u kotlu kupljenome od čitavog sela. Obilježje više jednokatnica su pune skale kojima se penje na pod, dok je ulaz u konobu njima postrance, van stepenišne nadstrešnice. Kako kod pomoćnih građevina u novijim naseljima, tako i među onima koja slove za starija (na Ploči kao najstariji slove Stari dvori i Petomavar, a na Drveniku Stipurinovi dvori), nataložene su mnogobrojne povijesne gradnje cisterni s nakapnicama od sljubljenih i vezanih kamenih ploča, no češće od natkriljujućih suhozidnih kamenih ploča.

Važnija mjesta uključuju najbolje zemlje, kakve su na Drveniku Matanov brig, Dolac Meštrovićev, Lokva na Kačini i uopće oko zaselka Ivičinih, a na Ploči Dolići, potom slatke i bočate vode poput Male rine, Vele lokve, Vrulje, Kalafata, Šepurine i Franine vode na Ploči te lokve Starice, škrape Krivače, Nove lokve na Drveniku, mjesta sabiranja soli poput Solnice na Ploči, kao i vrijedna ribolovišta oko oba otoka: Stara pošta, Japnjenica, Kuknara, Vanjska, Kaljuža, Mala Rina, Vela Rina, Bok, Širan, te brak sv. Mikule, brak Stare pošte, brak Garbin, brak Vanjske, brak Kaljuže, brak Male Rine i Veli brak. Uvale su bile važne i kao mjesta potezanja mreža s obale, uz jednostavne načine ribolova u nedalekim vodama poput hvatanja salpi u rčak, mrežu u obruču s olovom koja se stegne pri dizanju, ili drugim načinima uz parangal, migavicu, budele, strašinu, litnju tratu, dugi šeraj ili rijetke plivarice. Okolni su školjići u proljeće i ljeti bili vrijedni i kao pasišta, poput Malte (s Ploče korištena do oko 1930.), Aranđela i Merare (ranije korištenih s Ploče), Macaknare (s Drvenika do oko 1965.) i Velikog škoja (Krknaši, do oko 1960.), s dnevnim doplovljavanjima radi mužnje. Za vremenski usporednik ovakvom prostornom korištenju pasišta možemo navesti navadu noćnih ispaša pred čobanska izbivanja na velike blagdane, na Veliku Gospu, Božić i Jurjevo. Bliži je prostor oko kuće razdijeljen gradnjama na više korisnih dijelova: pred samom kućom su dvorine, s progonom kao pristupom kući (prostor gdje bi se uz riječi "Vratio se ti kući kad se ova voda skupi!" za odnošenim pokojnikom prolila voda) i loznicom (odrinom) u blizini, često s obližnjim rupama za gašenje vapna (v. Porat u Drveniku), dok su ograde vrtovi (sam vrt označuje voćnjak), bunjac je kokošinjac, posebni dvor za svaku zasebnu vrst blaga natkriven je prutom (a dvor je i jedino mjesto osim kuće koje bi se kadilo tamjanom i gdje bi se postavljao lumin na Badnji dan), trstikom, a pod stablom je mogao biti i nenatkriven, struga je zaravan pred dvorom ili prostor između dva dvora (može biti i ulica poput Jankovih struga iz Brca u Dolićima prema Starim dvorima), nenatkrivena škrapa je zahod, kotac je za janjce prilikom odlučivanja (razdvajanja) s gnojišćem i mjestom za stoževe u blizini, a napose stoje gumno i tucalo, malo gumno za bob koje je bilo predviđeno za rad u hladu i stoga prikladno za posijela, uzdignuta zaravan barsa za sušenje smokava i peglanje brnistre, kao i  gustirna. Dalje od kuća prizidi čuvaju podanke s lozama od rasipanja, najizraženije na strmijim obroncima i stranama izloženima oštru, garbinu i meštralu, dok su kruzi nepomične, žive stijene, a kras stijena uz more, gdje se nalaze i škrape. Osim poljodjelskih kultura (šenica - istaknuta kao zrnje u kojem od Badnjeg dana do Sveta tri kralja gori svijeća na koncu gašena vinom, skupa sa žitom namijenjena i vrtićima pred Božjim grobom u svojem dijelu godine, također i zavrć, veli i jari grah, bob; loza, smokva i rogač) uzgajale su se i aromatičnije vrste (buhar, ruzmarin), te držala drvena ulišća za pčele (u nekoliko obitelji na Drveniku). Za ove poslove glavna su pomagala mašklin ili česer (s ratom na jednom i palom na drugom kraju), taenta za oklesavanje (s obje pale), motika, kosirača (na duljem držalu), kosir i mršan (s petom). Posebno naglašena simbolična držanja iz ovih polja ljudskih poslova vezivana su za sijača kojem nije govoriti da ptice ne bi pojele zrnje, a u zubima bi znao držati nož ili britvu ne bi li žito bolje uspjelo. Taj bi osobito važan posao imao početi rano izjutra, ne utorkom, petkom ili uopće na dan koji je skaras (kratak), kao što se tada ne bi ni prala roba. Žetva srpovima ima započeti time što se žetvarice prekriže, a ako se posao okonča u iste te nepovoljne dane zadnji klasovi bi se ostavili na zemlji. Od slamki bi se za stožer splela ukrasna žitna kapa.

Volovi su se kupovali ili unajmljivali na izor, radi oranja ralom, i ranije radi vršenja vezanima u paru za stožinar gumna. Na potonji se način uvriježeno surađivalo s ljudima iz Ljubitovice, Brstivice i drugih tamošnjih sela. Najam jednog vola u tom razdoblju godine plaćao se sa četiri litre maslinova ulja (i drugim sličnim recentnim omjerima, poput dvostruke težine rogača ili iste težine smokvi ili bajama mijenjanih za šenicu). Volovi se nisu koristili za vršidbu, već se mlatilo šćapima. Sama su se rala na otocima radila po uzoru na onakve kakvi su se donosili s unajmljenim volovima: s grebenicom zadjevenom u ovič privezan klinom odn. gužbom, a drška mu ralica nosi željezni lemiš čišćen zasebnom strgačom. Najveću je vrijednost za razmjenu predstavljalo maslinovo ulje, i to s Vlajima za volujski rad, a sa Svećanima za vino. Obiteljska su povezivanja u predindustrijskom dobu tekla uglavnom unutar svojeg otoka, potom među ova dva najbliža otoka, a zatim sa stanovnicima Vinišća i u blizini, drugdje po otocima (Svetac, Maslinica na Šolti) i u zaleđu (Ljubitovica, Kladnjice - putem upoznavanja na trogirskom ili, drugim zgodama, na marinskom derneku), a danas iz mnogo šire okolice. Među mještanima vlastitih mjesta mogla se pomoću daščica uz oblog od sapuna i jaja namjestiti slomljena kost ili obabiti rodilja, po ostacima kovačije na Drveniku sudeći i otići kod kovača ili pak do tkalje na krosnama sa četiri nita (od zadnje tri tkalje na Drveniku dvije su se ovdje udale iz Trogira, dok se na Ploči pamti samo domaće korištenje tkalačke daščice za tkanje kanica do vremena zadnjeg svjetskog rata), uposliti zidara ili napraviti manji brod ili popraviti veći, dati napraviti opanke i gumaše (kao suvenire još u sedamdesetima), napraviti potrebne uzde i krtole, a žrna za žito posjedovana su u brojnijim kućama, s krušnim pećima u samo nekoliko njih na Drveniku. Radi mljevenja brašna i maslina, stupanja i tangavanja (mašćenja), kao i kupnje škrinje za dotu išlo se u Trogir (zbog maslina i u Vinišća, ili s Ploče u Drvenik), a umješniji su zidari u Doliće na Ploči došli iz Mitlovinovca. Radi zavjeta odlazilo se i do Sinja.

Na otocima bi se van naselja među mjesta koja uključuju i prenesena značenja mogla ubrojati ona za koja se pripovijedalo kao o vilinskim okupljalištima, poput zajedničkog gumna na Prhovu, nekadašnjeg Vilinog kruga na putu za Krknjaše, a pod današnjom cestom (u Slatine pod orihe), predjela Vilina laza na račvanju puta iz Borka za Doliće i Svitnjak (Ploča), pripovijedane kamenice koju je vila ispustila u Vrulji na Ploči, ili kakva su raskrižja ili mjesta uz more na kojima su dignute zavjetne kapelice. Na Ploči na Čermanju postoji zavjetna kapelica sv. Ivanu (podigao je Jakov Dražić, nekadašnji zarobljenik s goričkog bojišta u prvom svjetskom ratu), u Petomavru zavjetna kapelica sv. Anti (Toni Dražić, nedugo po 1945.), u Portu zavjetna kapelica Gospi od Karmena (Šimun Civadelić, također gorički zarobljenik) i Gospina zavjetna kapelica (Mate Lučin Rašo, također s povodom iz tog rata), u uvali Kaljuža zavjetna kapelica sv. Jurju (Mate Kostović s kumpanjom Letilovića, svi s Drvenika, za obilat ulov srdela 1942.), u uvali Bok jedna zavjetna kapelica (Zdenko Dučić, oko 1995., za zdravlje), unutar dvorišta Slavka Lučina Koće u Portu zavjetna kapelica sv. Anti i jedno posve skromno obilježje stavljanjem Gospine zaštitničke slike među obalne stijene pod Rupinom (oko 1997.). Na Drveniku je sagrađena zavjetna kapelica na Kokošinju (Jovo Meštrović), u obliku zavjetnog križa na raskrižju za Grabule, Stranu i Kačinu (Nikola Rušinović, prije 1941., na mjestu smrti svojeg bolesnog strica kao djeteta), na Svinca, sv. Ivanu na Teketi (nakon viniškog potapljanja s četiri utopljenika i jednim brodolomnikom), na Kalebinjaku, u Kale (nakon pronalaženja utopljene djevojke "s kandelirom u svakoj ruci", koja je pokopana na tome mjestu). Zavjetne su kapelice uglavnom izdignutijeg, stojećeg oblika, a rjeđe su niže, položene (poput Gospine kapelice u Portu na Ploči) ili u obliku zidnih niša (Teketa, pod Rupinom). U njima se može vidjeti novac ostavljen od namjernika. Osobita im se uloga prepoznaje i u čišćenju kakvo bi činila djevojka u slučaju nevremena, bacajući otpatke u more ne bi li se nevrijeme smirilo, skupa s drugim sličnim postupcima prenesena značenja, poput križanja pijavice crnim ili krivim vinogradskim nerabljenim nožem, ili okretanja i puhanja u komoštre prema olujnim oblacima koji bi do Drvenika obično dolazili s pučine, iz pravca matice.

U godišnjem slijedu koji je pratio ovakva uređenja ljudskih zajednica na ovim otocima ističu se običaji o Badnjem danu i Božiću sa svojim ophodničkim čestitarskim kolendavanjem uz obdarivanje ("Došli smo van kolendati, kokod će nan dati smokvu, kokod grozdić, na dobro van doša Božić"), Stipanje, pred Mlado lito, na poklade (na Drveniku s pokladnom povorkom koja bi zapalila Krnju), na sv. Marka (s blagoslovom polja povorkom oko crkve i kroz groblje na Drveniku ili rjeđim prigodama do Prhova preko Bugarine, Kačine, Kraljevca i Grabula sa zastajanjima na raskrižjima nazad u crkvu, i putem od Borka preko Vele Rine, u Boke, pored Glavice, Kaljuže, Rata, pod Gredu i na Kalafate, putevima uz vinograde na Ploči), uz majska podmetanja cvijeća izabranicama ili njihova sakrivanja drugima, na sv. Trojstvo (14. lipnja, bogoslužjem u Drveniku), na sv. Ivana Svitnjaka (u nesklono ga vrijeme obilježavajući makar svijećama u prozorima), na Velu Gospu (kad bi procesiju na Drveniku dijelom pratili i brodovi) i na sv. Mikulu. Osobita je godišnja prigoda svih u Drveniku prezimena Letilović na dan sv. Špirijuna, 14. prosinca, kad se oni trodnevljem goste i ne rade na ovaj zavitni i slavni dan, čuvajući spomen spašavanja nakon bolesti u čitavom plemenu. Ovakva društvena zbivanja ističu vrijedna mjesta, područja i puteve kojima ih se obilazi na posebno istaknute načine. Među mjestima to su okupljališta, kakvo je na Drveniku bilo Brce pred crkvom. Drugu vrstu osobitih mjesta predstavljaju predjeli gdje bi se na sv. Ivana Svitnjaka užigali svitnjaci: na Ploči po uzvisinama do oko 1995., a na Drveniku po putevima u naseljima. Na Drveniku se u noći Mladoga lita u skupini hodalo do raskrižja Navr' Kraljevca ponad Sela (za Kačinu, Grabule i samo Selo), ne bi li se po značenju osluhnutih glasova mogao predskazati boljitak nastupajuće godine. U svoje bi vrijeme godine maškare na Drveniku išle samim Selom, gdje bi se u središtu na pokladni utorak (tori) slamnati Poklad na koncu i spalio. Pokladni je obilazak zabilježen i od starijih kazivača na Ploči. U ovakvim je povorkama jedina stalna uloga (osim Poklada na Drveniku i Krnje na Ploči), kako je zabilježeno u starijim upitnicama, bila ostavljena za njegove presuditelje, suce, dok su se ostali obilaznici prerušavali ženskom odjećom i maskama od miha s izrezima i rogovima ili samim rogovima. Osuđenika je na Drveniku nosio magarac, kojem se davalo piti i vina. Na trpezi je pokladno vrijeme osim po njokima i fritulama ovdje bilo prepoznatljivo i po kuhanju pršuta i njegovu osobitom toću (Drvenik), kao u svoje vrijeme godine i po pogači bravaru s ukrasima utisnutima ključevima i čašom, na Božić i pred Mlado lito. Od takvog je kruha objedovao svaki ukućanin i čoban. Na Badnju večer obiteljski je starešina s odsiječenim mladom stablom panja badnjaka pitao ulaz u kuću riječima poput "Oćete primiti ovoga starca?", s odgovorom "Oćemo, i tebe i njega!", nakon čega se to drvo polagalo na komin nudeći i posipljući rakijom, vinom, žitom, pršuratama i drugim, s riječima poput "Ja tebe s vinun, ti mene s mirun", "Da bi nam šenica rodila, da bi nam loza davala" ili "Koliko zrni, toliko kvatri!" (tj. kvarata, jedinica težine oko 40 kg) i prekrižavanjem, po čemu je objed mogao početi. Preostale mrvice badnjeg i božićnog objeda bacale su se na komin ili stoci u piće, a badnjakov bi se pepeo na koncu s riječima molitve prosipao u dvore, po vrduri i po lozama, s jednim komadićem panja što je trebao ostati za iduća paljenja. Dio blagoslovljenog bravara bio je namijenjen i ovcama. Drvo pred kućom motiv je poznat i iz mjesnih običaja vezanih uz smrt (predskazive po javljanju ćuvite, sove), jer se nakon ukućaninovog preminuća takvo stablo posijecalo.

Roditelji su svoju proširenu obitelj (uključivo s obiteljima oženjenih sinova, s nevjestinom dotom kao jedinom zasebnom imovinom osnovne obitelji) vodili kao starešina i starešica. Raspolažući brašnom, njegova je briga bila samljeti ga u Trogiru i pohraniti u kašune, pazeći da doteče tijekom godine, a njena briga razdjeljivati ga mlađim ženama za njihove naizmjenične dužnosti. Najavu zasnivanja obitelji mogao je učiniti budući mladoženja riječima upućenim izabranici poput "Doću ti u kuću", nakon čega je u dogovaranje prošnje (ulap) i samu prošnju za blagdana dolazio njegov otac, pripravan na darivanje rakijom i slatkim kolačima s nevjestinim nošenjem vere kao sigurnim znakom nadolazećeg vjenčanja. Za djevojkino odbijanje običavalo bi se reći "cura mu nabila kapot", a za njeno prebjegavanje mladiću bi se reklo da je "utekla u brak". Nakon napovidanja u crkvi, na pir poziva mladoženjin otac. Kazivalo se o pirovima koji bi trajali od jednog do tri dana, s ujakom, stricem, krsnim kumom ili očevim prijateljem u ulozi svatovskog voditelja, starog svata, a tu su potom i diveri i enge (mladoženjine sestre ili sestrične) u nevjestinoj pratnji i kum uz mladoženju, te barjatar koji je ponad zastave nosio još i jabuku i slatki kolač iz mladoženjine kuće, kao i svilene marame. Ostale su počasne uloge u obiteljskom povezivanju vezane za krštenje, a kazivanja spominju i kuma pri prvom djetetovom šišanju, čak i s košuljicom (prvom višticom, otvorivom sprijeda i straga, a kod djevojčica i sa zavratnikom) kao darom. Za nevjestinu se krunu spominje da je bila uređena s voskom, a da joj se veo vukao do tla, no pamti se i jednostavna nevjestina marama vezana ispod brade. Svečano obilježje ženske odjeće je fjok na leđima. Prepoznatljiva svadbena slastica je okrugao i visoki kolač sa šećerom i bajamama, krokanat. Izdašniji objedi spravljali bi se i u drugim vremenima, poput pirovanja nakon pokopa, a na takva su podsjećale i ishodnje, bogoslužja plaćena na obljetnice smrti ukućana. Unutar svadbenih se običaja dota zaokruživala kao donošenje komada namještaja (skrinja iz Trogira, teradur s očevih plovidbi), robe (biljaca, sukanaca, same odjeće i postola) uz darove ukućanima, poput košulje svekru, sakatela svekrvi, a suknje i dolamica zavama.

Sačuvane predaje o nadnaravnim likovima vezuju se za višćice (rjeđe štringe, koje su prikazane kao suđenice) i višćune, more, vile, kodlake, maciće i svićnjake. Višćice bi znale učarati, piti krv kao i kodlaci, a za njihov nastanak znalo bi se reći da su to udane djevojke koje su bile more (opterećujući ljude u snu, u čemu su je smetale dvije svijeće u obliku križa ili Salamunovo slovo na vratima), kao što bi i višćaci nastali od oženjenog mladića koji je bio mora. Protiv višćica bi se za vrata kuće stavio križ od voska. Uz krevet bi se znala postaviti nerabljena tikva (verđina), puhnuvši u nju i zatvorivši je u trenutku kad bi se sumnjalo na prisutnost višćice; nakon takvog postupka i riječi "Doćeš ti po zajam!", poslije kojih ona ne bi mogla mokriti, za takvu bi se prokazala prva žena koja bi nešto iščući došla na vrata. Jedna poveziva riječ, čaralo kao ime dijela tkalačkog stana za napinjanje osnove s vratila, leži također u usko ženskom polju posla; po tome bi se moglo pretpostaviti da u nekom zamišljenom pripovijedanju jedna drveniška Trnoružica ne bi pala u stoljetni san nakon uboda na vještičin kolovrat, već nakon ogrebotine uz čaralo. Urok bi majka mogla prepoznati po slanosti djetetova čela, nosa i brade. Protiv uroka se mogla oduprijeti klinom koji bi kovač iskovao u vrijeme nedjeljnog bogoslužja i koji bi udovica zabila u drvo govoreći "Neka ide sve na klin, neka ga ne boli." Dijete se od uricanja zaštićivalo i zemljom zagrabljenom iza vlastitih leđa, a nad kojom bi bajala bahornica da bi se potom zašila u vrećicu nošenu oko vrata. Ženama za koje se pričalo da su višćice s puta su se naročito uklanjali ribari u odlasku do brodova. Višćice je po rogovima mogao prepoznati svećenik dok bi uzdizao hostiju i govorio svete riječi. Govorilo se da se njihovo društvo sastaje na Jabuci, i da kolju ovce a za poklada otvaraju vinske bačve. Zadnja žena koju su pratili ovakvi glasovi na Ploči umrla je 1973. Neželjeno premetanje pokojnika u lik kodlaka spriječavalo se čuvanjem pokojnikovog tijela pred pokop zbog mogućeg preskakanja mačke, blagoslivljanjem oko kuće, zabijanjem igala u njegove noge i onemogućavanjem da se takav natprirodni lik u kući domogne svoje slike, nakon čega bi je mogao redovno pohoditi. Za nekog se stanovnika drugog otoka pričalo da je dugim štapom sa željeznim vrhom za dana probijao kodlačka tjelesa u grobovima, ne bi li iscurila njihova crna krv. Po nekim pripovijedanjima kodlacima su postajali oni muškarci koji su se rađali u dilu bilu (u placenti). Njihova se tmurna sudbina mogla spriječiti klamanjem ("proklama se") koje bi učinila babica popevši se na vrh kuće u kojoj se zbio ovakav porođaj (ili na ulicu pred nju), lupajući štapom i svima glasno dojavljujući događaj riječima poput "Rodilo se dite u dilu bilu, da mu ne bilo za sramotu, da bi izaša (izašla) za popa (koludricu)!" S druge strane, macići nisu vezivani za stvarne osobe. Takvima su se obično nazivala neobjašnjiva svjetla koja bi morem ili krajem znala pratiti ribare, pa bi im se znao u more baciti prvoulovljeni ugor. Pamti se i predaja da je jedna obitelj na Drveniku doma imala jednog macića koji im je pomagao namičući obilje imutka, ali je nestao kad je pri prženju slučajno poliven uljem. Za ovo ime vezanim ostaje uzrečica crn ka' macić, no i poštapalica macić - grih pakleni. Nemirom duša iz čistilišta je kazivačica obrazložila svićnjake na groblju.

****

Vrijeme posljednjih nekoliko naraštaja u najvećoj je mjeri obilježeno smjenama u načinima življenja i proizvodnje. S jedne se strane s otoka među ljudima nestali novorođenci (zadnja su se rođenja, a i ta više iz nevolje, zbila 1965. na Drveniku i 1969. na Ploči) a među životinjama volovi (na Ploči oko 1937.), magarci sa svojim teretima u mišinama (na Ploči oko 1968., na Drveniku oko 1980.), koze (na Ploči oko 1980.) i same ovce (ovih dana na Ploči), dok su se s druge strane stazama i betoniranim putevima (na Ploči od oko 1985., gdje je sada stalno prisutna i drobilica za kamen) počeli kretati i teret prenositi motorni kultivatori (na Ploči od 1972., na Drveniku od oko 1985.), a s kraja su zagrađena mjesta za steranje mreža i s mora nestale gajete i pokretanja jedrima (zadnja je na Ploči bila Milovanova, do oko 1980., a s Drvenika se jedrilo uglavnom do vremena zadnjeg svjetskog rata, u isto vijeme s prvim motorom u brodu nekadašnjeg otočnog suvlasnika). Zadnje je pokrivanje dvora otučenom slamom učvršćenom motkama smrikovcima na Ploči bilo oko 1990., do kada se i sijala šenica, za ovu svrhu otučena o banak. Putevi do Bilinog doca i Strana na Drveniku, odakle su potekle kamene ploče na krovovima oba otoka, danas su samo jedni od onih koji su zarasli. Otočne su zemlje, s kojih su išla davanja u omjeru šestina i sedmina, otkupljene 1913. i individualno otplaćivane do poslije prvog svjetskog rata. Zadnji je crvenkapu i rećinu na ovim otocima do oko 1950. nosio Ivan Kostović Ušikalo, a zadnji su se komadi ženske starinske robe nosili do oko 1965. a muška do vremena prvog svjetskog rata, potom samo u pokladama i sada isključivo kao kupovno ruho. Tamo je zadnji na jednom tradicijskom glazbalu, guslama, svirao pokojni Joze Marić Joko. Iz danas napuštenih Brda na Drveniku obiteljsko iseljavanje put Sela započelo je 1930. Na Ploči je iste godine izgrađena seoska cisterna, no u nedostatku vodovoda kućne su cisterne važne i dan danas. Škole su se na otocima zatvorile 1971. (na Drveniku, do novijih promjena) i 1974. (na Ploči), a struja je došla oko 1965. (na Drveniku), odn. 1972. (na Ploči), kada su se pojavili i prvi televizori. Najmnogoljudnije su se obiteljske zajednice (famelje) od po čak 25 ukućana razdilile 1941. (Mikula Lučin Koća na Ploči), odn. 21 ukućanin nakon drugog svjetskog rata (Pikulovi na Gorilici, Drvenik).

Iz ovakvih se razloga etnografsko bilježenje na Drveniku i Ploči danas dobrim dijelom može raspoznati i kao opis promjena u ljudskoj zajednici i njenih odnosa prema svojoj okolici, na što možemo gledati i kao na ekologiju predindustrijskih načina življenja. U dobu izlaska ovog sveska pokazuje se izvjesnim da u pogodnim ambijentima imamo razloga upoznati i primijeniti prikladne dijelove na ovim temeljima zasnovanih domorodnih znanja i postupaka. U takvom su smislu za prepoznatljivu ambijentalnost dijelovi same obale danas izgubljeni ili s onu stranu računa popravljivosti. Osobite mjesne okolnosti s napuštanjem zaselaka i iseljavanjem s ovih otoka, nakon kojih su ovakva zdanja ostala sačuvanija nego drugdje u okolici, kao i s umješnije sprovedenim novoprobijenim cestama poglavito protupožarnih namjena što su u većoj mjeri no u okolici poštovale zatečene antropogene strukture u krajoliku, daju naslutiti da bi se unutrašnjosti otoka u nadolazećem vremenu mogle prometnuti u nanovo korisne i oživjele sredine. Možda se kao zajednički simbolički nazivnik prepoznatljivosti sredine može razaznati uopćeno stablo koje je u nazorima i rabotama ovdašnjih otočana bilo podrazumijevano mnogokrat - s njim se na prenesen način asocira i sam život i čovjek (što je dio šire zastupljenih predajnih poimanja), sve od samog otočkog imena do metafora današnje pjesničke zbirke u kojoj je to škoj o' driva. U takvome dosluhu bi se mogli osnažiti i uvriježeni poljodjelski i ribarski načini gospodarenja okolišem, smanjujući opasnosti nasilnih devastacija i otvarajući puteve značajnijem privrijeđivanju i kvalitetnom življenju. I utrte puteve i prečace k ovakvim djelovanjima imalo bi otvoriti dugoročno planiranje upoznate i odgovorne civilne uprave, a za njihove se stvarne nositelje ne može očekivati nitko drugi do nasljednici, vlasnici i poduzetnici, svih u liku otočanina svjesnog svoje baštine i odgovornosti pred potomcima.

Kazivači: iz projekta Etnološkog atlasa u upitnicama koje su prije dvadesetak godina popunile Marina Horkić (na Drveniku, sveščići br. 1760 i 2229) i Marcela Čačić-Arapović (na Ploči, br. 1942, 2364, 2508, 2727 i 2788) su na Drveniku bili Ivan Čapalija (55), Ruža Čapalija (51), Jakob Klarić (67), Boris Kvarantan (61), Ante Letilović (65), Frane Letilović (60), Tone Letilović (55), Antica Letilović (62), Jozica Letilović (59), Jure Letilović (62), Ana Meštrović (60), Jozo Meštrović (64), Matko Meštrović (65), Stjepan Meštrović (59), Vinko Meštrović (68), Jakov Pavić (63), Ante Rušinović (59), Frane Rušinović (60), Marija Sokol (58), Ivica Šimun (57),  Nikola Škoko (55), Ivan Vulas (66), Marija Vulas (61) i Mate Vulas (66), a na Ploči Ana Civadelić (80), Josipa Civadelić (65), Lovro Civadelić (73), Matija Dražić (89), Jakov Lučin (70), Mara Lučin (69), Stipe Lučin (69), Marin Marić (69) i Jelko Stipić (85). U godini objavljivanja ovog sveska piscu su na Drveniku kazivači bili Milena Burić (r. 1921.), Kate Čapalija (r. 1936.), Slavko Letilović (r. 1925.), Nikolina Lučin (xx),  Ure Pavić (r. 1910.), Zorka Rušić (r. 1914.), Ivan Sokol Fabin (r. 1912.) i na Ploči Biserka Civadelić (r. 1944.), Marija Civadelić - Košćina (r. 1926.), Joze Civadelić - Pišin (r. 1921.), Vinko Civadelić - Paćulo (r. 1932.), Marija Dević - Milovanova (r. 1920.), Ivan Lučin p. Ante - Bartul (r. 1921.), Jakov Lučin p. Joze - Prijo (r. 1937.) i Marija Lučin - Čučina (r. 1923.). Etnografski muzej iz Splita ljubazno je ustupio na korištenje terensko izvješće Aide Koludrović s Velog Drvenika iz listopada 1956. (sign. EMS-AK-26). Za susretljivost i privolu objavljivanja je primjerno voditeljstvu Etnološkog atlasa i svim kazivačima iskazati zahvalnost. Osobitu su hvalu vođenjem po Drveniku i vlastitim radom s kazivačima zaslužili Marina Čapalija, Smilja Meštrović i Nikola Čapalija Ljubin, a Marini Čapalija i uredniku Ivanu Pažaninu zahvalu dugujem i nakon ispravaka i korisnih prijedloga pred tisak.

Legende uz fotografije:
Zaklonica od vjetra (Oblog na Ploči).
Gurle pod krovovima (Gornja Banda, Drvenik).
Gustirna s prostranom nakapnicom (Gornja Banda, Drvenik).