Nebeski živinokruzi

Sažetak:
Iznesene su predaje o predodžbama životinja na noćnom nebu, među zviježđima, zvijezdama i planetima. Hrvatske predaje su smještene u odgovarajući kontekst drugih opisanih i analiziranih tradicija. Poslije ljudskih i čovjekolikih figura, životinje su protumačene kao dominantna kategorija likova noćnog neba. Razlog tomu se može očekivati u pridruživanju obilježja pripadnih prirodnih pojava s glavnim crtama ponašanja životinja.

Abstract:
Folk traditions concerned with representations of animals in night sky aligns are described and explained. Croatian data is compared with foreign traditions. After a man himself, embodied in a number of characters, and anthropomorphic figures, animals consist second group of sky representations  - through constellations, asterisms, particular stars and planets. Reason for such cognitive method of space/time categorization could be a match between ways of sky moving and animal locomotion.

Zašto su ljudi prisutnošću na nebesima počastili još samo životinje? Radi se o licu prirode koje je svojim kretanjem očito lako povezivo s njima. Od 88 zviježđa aktualne kodifikacije iz 1922. godine 42 ih oličava stvarne ili mitološke životinje. Kako korijeni ustaljene razdiobe zviježđa leže u mitologiji klasičnih europskih naroda, životinje su češći nebeski prizor na sjevernoj polutci, dok su na južnoj mjesta našle i razne novovjekovne sprave. Od 58 zviježđa sjeverno od nebeskog ekvatora, odn. njih 63 koliko ih se tijekom godine može vidjeti iz umjerenih sjevernih geografskih širina, 33 su životinjski likovi. Geografski najsjevernije predodžbe uključuju razmjerno malo životinja, kako se među 17 osvjedočenih inuitskih zviježđa može vidjeti samo sa sudionicima potjere za polarnim medvjedom, alternativnim nazivanjem Plejada “crvenom lisicom” i redovitim prepoznavanjem karibua u zvijezdama europskog Medvjeda. U tom dijelu svijeta, gdje se zvijezde gibaju gotovo vodoravnim putanjama, prikladnijim se činilo posezati za drugim ključevima imenovanja (MacDonald 1998.). Najistančanija poznavanja noćnih svjetlila zabilježena su kod migrirajućih populacija, bilo arapskih nomada u pustinji ili pomoraca na najvećim morima. Maorski prvak je svojedobno deklarirao znanje tristotinjak asteronima (Best 1955:37). Na dijelu globusa gdje zvijezde izlaze i zalaze gotovo okomito najizvješteniji neboznanci s Karolinškog otočja baštine poznavanje 20 zviježđa među kojima su mnoge morske i druge životinje (Goodenough 1953:29-32). Od 19 provjeravanih predajnih asteronima južnoafričkog područja ubicirano je njih 6, među kojima su životinje na mjestu Južnog križa (povorka žirafa), Orionovog pojasa i luka (psi u potjeri za svinjama) i ptice (Magellanovi oblaci; Snedegar 1992:43). Na našim geografskim širinama su zvijezde bliže nebeskom polu i stoga sporijeg kretanja po užim stazama oko asocijativnog stožera bile razumljivo predočene kao volovi. (Nasuprot njima, konvencionalno zviježđe Bika se nalazi na nebeskoj ekliptici i dotiče nebeski ekvator.) Asociranje micanja zvijezda fizičkom kretanju je kod istaknute skupine zvjezdica bližih nebeskom ekvatoru i dulje putanje po nebeskoj kaloti učinilo da one izrijekom “hodaju” (EA 1135).

Čas za časom, sat za satom, dan za danom, sve do ponavljanja istog rasporeda u godišnjem razmaku, noćna se nebesa nezapriječivo gibaju. Točnost odmjeravanja vremena po zvijezdama kazivač je u jednom mjestu procijenio na 20 minuta (EA 112). Takva točnost odgovara i mogućoj preciznosti dnevnog ravnanja po sunčevoj sjeni gnomona visine čovjeka. Pokretni karakter ovog orijentira naglašen je i dokumentiranim kronometrijskim formulacijama poput “još je ura Palica” a ne otčitavanjem “Palice su tu-i-tu” (EA 2270), jer je im je mjesto u sredini povorke gdje svaki lik sustiže mjesto na kojem je domalo bio prethodnik. To je praktični aspekt progoniteljskih povorki na noćnom nebu, poput inuitskih polarnih medvjeda koje gone psi (po različitim predajama zvijezde Hijada pred zvijezdama Orionovog pojasa, Plejade pred Aldebaranom, ili psi koji u samim Plejadama zaprječuju put najsjajnijoj zvijezdi Alkioni, po: MacDonald 1998:70), ili spomenute predaje naroda Tswana iz Afrike (Snedegar 1992:43). Iako životinja nema u najsloženijoj povorci ove vrste na hrvatskom predajnom nebu, u tom istom području zimskog sezonskog neba, očito je da je priroda ovdje naraciji ponudila zahvalan fizički predložak, pa se i na takve sustižuće ili progoniteljske poretke lako nailazi. I sam je Aldebaran, jedna od najstarijih posuđenica u markantnom korpusu arapske asteronimije zaživjelom u europskoj konvenciji, na Zapadu potvrđenoj od konca X. st., etimološki najčešće tumačen kao “pratilac”. Nejasno je odnosi li se staro značenje na praćenje zvijezda Plejada ili Hijada (Kunitzsch i Smart 1986:54). Inače je zbog ovakvih opažajnih povezivanja iz arapske asteronimije proisteklo više sinonimnih "prethodećih" ("al-mirzam") zvijezda, svake u svojem paru (zvijezda β prethodi zvijezdi α Velikog Psa, β koja prethodi α Malog Psa, γ koja prethodi α Oriona, svaka s današnjim standardnim nazivom "Mirzam"), ili izrijekom kao Prokion – gr. "onaj koji prethodi Psu", tj. zvijezdi Sirius, ili pak kao "prvi" i "drugi", npr. "prva žaba" iz imena najsjajnije zvijezde Južnih Riba i "druga žaba" iz imena druge po sjaju zvijezde u žviježđu Kita (Kunitzsch i Smart, Allen).

Najpoznatiji progoniteljski primjeri s neba dolaze iz klasične mitologije. Oriona se obično prispodobljuje lovcem u zamahu progonjenja prethodećih Plejada, koje Pindar predstavlja kao "jato golubica" u blizini Hijada, nebeskih "prasića" (Graves 1974:155). Progonjen božanskom osvetom, Orion skončava od uboda smrtonosnog Škorpiona. Mit se antičkim Grcima reaktualizirao svake noći, jer Orion postojano svijetli na noćnom nebu sve do izlaska Škorpiona na nasuprotnom dijelu Mliječnog puta (njihov se sukob zbiva u vodi), kad se rasplinjava u svjetlosti nadolazećeg dana. Takva okrutna etiološka kletva zanavljanog kažnjavanja zasjela je na naočite nebeske orijentire koje u istom poretku vidimo u kineskoj predaji o posvađanoj braći Ch’en (južni dio europskog Škorpiona) i Shen (zvijezde Orionovog pojasa). Na hrvatskom predajnom nebu ovakvo se ravnanje uspostavilo s likovima Plejada (s raznim nazivima) i zviježđa Labuda (Križ, sv. Petra križ, Majke Božje križ). Ovu povezanost ne resi etiološki zaplet, već je sušto pozicijska i kronometrijska. Na istoj širini neba gdje je bio jedan lik bit će drugi, tako da za ravnanje nikad ne uzmanjka oslonca. Takva su poklapanja mikronezijski pomorci razvrstali u 14 pojaseva koji su od vidljive Sjevernjače do područja južnog nebeskog pola protegnuti od obzora izlaska do obzora zalaska sjajnijih zvijezda, stvarajući podlogu za najsloženije mentalne mape prostora prije ere kompasa.

Druga poznata nebeska potjera zbiva se među dva životinjska lika, nebeskim Lavom i Bikom. Pomakne li se zbog precesije vrijeme izlaska ovih zviježđa na doba oko 4000. godine prije Krista, borba ova dva nebeska lika zbiva se rane veljače, pred početak prvih oranja i sjetve. Posred noći bi Lav bio najviše zviježđe na nebu, a Bik na zapadnom obzor pokleknut pod kraljem zvijeri pred utonućem u svijet smrti kojeg predstavlja zapadni obzor. Nakon četrdeset dana Bik se iznova rađa na istoku, označavajući oživljavanje prirode i usjeva. Ikonografski prizor borbe lava i bika pojavljuje se u rasponu od elamitskog pečata iz 4. tisućljeća pr. K. do perzijskih minijatura iz XIII. st. pos. K. (Krupp 1991:143). Novije interpretacije mitraističke ikonografije u ovom rasporedu prepoznavaju Mitru (Lava) i Bika u sceni tauroktonije, nakon niza različitih promišljanja uvodeći ekvatorski poredak zviježđa kao zvjezdanu kartu kultnog prizora. Redom po ekvatorskom polutaru to su životinje Bik, Veliki Pas (kultni lik psa), Hidra (kultni lik zmije), Gavran i Škorpion. Vršak Bikova repa rasklasava se u zvijezdi Spica ("Klas"), a zadnji dio njegova tijela uopće označuje ostatak ekliptike. Zviježđe Ovna u toj kultnoj slici predstavlja Mitrin nož. Ulansey je odvažno smjestio intelektualni nastanak kulta u kilikijski grad Tarz IV. st. pr. K. i povezao s otkrićem precesije, a elitistička minucioznost slikopisanja poretka nebeskih životinja i opažajnih fenomena poslužila je kirurškom datiranju ustanovljenja mitreja Ponza u rano jutro 14. kolovoza 212. g. n. K. Osim potpune pomrčine Sunca, determinantan je prizor zalazećeg Bika pod kulminirajućim Lavom (Miletić 1995:91).

ZODIJAČKI (EKLIPTIČKI) DIO NEBA

Životinje na nebu imaju i svoj eponimni krug, zodijak. Domaći prevoditelj Biblije iz 1859. ga naziva živinokrugom (komentar uz redak Joba 38.32) . Ravnajući se veličinama zviježđa kao kriterijem njihova povijesnog prvenstva, Gurshtein je pretpostavio da su prvi likovi zodijački ukotvljeni na Bliskom Istoku oko 5600. g. pr. K., dok je sam bukvalni zodijak načinjen popunom karakteristično životinjskim likovima među prijašnjim, uglavnom ljudskim, u vrijeme precesijske zastarjelosti prvog kvarteta duž orijentacijskih točaka oko 2700. g. pr. K. Zaokruživanje na dvanaest ustaljenih zviježđa uslijedilo je idućim ažuriranjem oko 1200. g. pr. K., s uvrštavanjem karakteristično alegorijskih likova. Isti autor u vremenu uvođenja životinjskog kvarteta uočava egipatsko uvođenje tzv. civilnog (solarnog) kalendara neolitskog doba, te istovrsni panteon životinjskih likova koji je trajao do vremena Akhenatonove reforme koja se povijesno preklapa s uvođenjem trećeg zodijačkog kvarteta. Sfinga se stoga može prepoznati kao čuvar istočnih ulaza u velike piramide, utjelovljen u znaku zvijeri koja je u životinjskom kvartetu zodijaka počivala na njegovoj ravnodnevničkoj točci. Markiranje dijelova zodijaka postalo je važno zbog poljodjelskih poslova, računanja vremena i zakazivanja sezonskih radova. Ažuriranje uslijed dugovječnih precesijskih pomaka imalo je praktično značenje umješnog predviđanja poljodjelskih zadaća, a zodijak je zamrznut s tucetom zviježđa u doba Mojsija.

Gurshteinova rekonstrukcija europskog zodijaka je podatna u razumijevanju mitološkog nebeskog ustroja, jer se zviježđa razvrstana po ovakvom slijedu mogu povezati u trojke predajnog poretka podzemlja (odn. vodenog svijeta), zemaljskog svijeta i zračnih likova nadzemaljskog svijeta, ukupno oličenih korijenjem, stablom i krošnjom Stabla svijeta. Autor ovakvo razvrstavanje datira u starost od 16 000 g. Kao nebeske predstavnike podzemnog svijeta u poretcima zvijezda koje u hodu nebom kulminiraju nisko nad obzorom prepoznalo se bića vodenog svijeta (poput zodijačkih Riba). Ova zviježđa prednjače svojim veličinama, vjerojatno bivajući definirana prije ostalih. Bića zračne sfere pružila su likove za zviježđa koja kulminiraju u nebeskom zenitu, bivajući također natprosječno velikima među najstarijim zviježđima (poput Labuda). Ispodprosječno su velika zviježđa koja simboliziraju zemaljski svijet, uglavnom ljudskim ili čovjekolikim likovima, prepoznata u poretcima zvijezda između dva prethodna pojasa dominantno životinjskih likova (Gurshtein 1994:577).

U kineskim predajama četiri kozmološke životinje označuju strane svijeta i godišnja doba, idućih dvanaest životinja označuje dijelove dvanaestogodišnjeg gibanja Jupitera, a posebna skupina od dvadeset i osam životinja raščlanjena je po zvjezdanim postajama. U svakoj od ovih tradicija božanstva oličena Suncem, Mjesecom i planetama putovala su pojasom nebeske ekliptike duž životinjskog kruga na koji se i danas svakodnevno upravlja pogled čitajući u novinama horoskopski podlistak. Jedan od najupečatljivijih nebeskih živinokruga zabilježen je u govornicima Quechua jezika, potomcima civilizacije Inka. Razdoblja vidljivosti odgovarala bi dobu zemaljske aktivnosti životinja, poput ptica i žaba (Urton 1982.). Možda su takve eponimijske navade ponukale španjolskog ljetopisca Pola de Ondegarda da zapiše kako "sve životinje i ptice ovog svijeta imaju svoje parnjake na nebu, odgovorne za njihovo množenje i napredak" (Aveni 1993:144). Zodijak naroda Barasana iz Amazonije karakteristično je razdijeljen na "Staru stazu" koja kod europskog Škorpiona počinje s atributima smrti i propadanja (dvije vrste jaguara, zmija otrovnica, pauk, strvinar, orlova lešina), te na "Novu stazu" koja od Plejada počinje sa likovima plodnosti i obilja (velika i mala vidra, više vrsta riba i dr.; Hugh-Jones 1979.).

PODRUČJE MLIJEČNOG PUTA

Stablo svijeta koje korijenjem, stablom i krošnjom seže u tri područja mitološkog svemira na nebeskom je svodu polučilo i dodatne životinjske predstavnike. Kao jedina bića okretna u snalaženju u sva tri ova područja, to su močvarne ptice. One su u brončanodobnim nalazima predstavljene upregnutima u kola kojima Sunce prelazi nebo. Njima je noćnim nebom slobodan put kroz zviježđa preko Mliječnog puta. Thompsonovo kazalo predaja etiologije Mliječnog puta navodi u inačicama od A 778.1.1 do A 778.10, s najizdašnijim značenjima “puta”, uže pojasnivši kao “put duša” kojem često jedan kraj vodi u raj a drugi u pakao. Poljski kazivač kaže: “Ta droga spiesza dusze czyste do otworu nieba”  (Gładyszowa 1960:79). Takav je put često ptičji put (kod sjevernih Poljaka, Letonaca, Estonaca, Finaca, Votjaka, Kirgiza, kod Rusa i napose kao “put gusaka” i “put ždralova”). Čak i u srednjoazijskim nomadskim kulturama naziv “ptičji put” (Kipčaci, Baškiri, Kazasi, ili specifičan “put pataka” odn. “put divljih pataka” kod Tatara i Čuvaša) zastupljenošću preteže nad značenjem “puta ovaca” (Kirgizi) ili “puta bijele deve” (Kazasi, Turkmeni). Moszyński ga je povezao s “putem duša” gdje su duše oličene pticama, u ovakvom poslanju karakteristično močvarnih ptica. Stoga je lakše razumjeti zašto je ovu sjajnu traku neba u mnogim kristijaniziranim kulturama bilo lako u više inačica povezati s hodočasničkim ishodištima gdje se dušama može zaželjeti okončanje puta. Po nazivima Mliječnog puta duše po nebu putuju u Rim (predaje iz Švicarske, Njemačke, Austrije, Slovenije, Hrvatske, Češke, Poljske), u Jeruzalem (Ukrajina, Poljska), u Czestochowu, ili je poznat kao Put sv. Jakova (Francuska, Italija), Božji put ili Isusov put (Mađarska, sve po: Gładyszowa 1960:83). Kao Put hodočasnika poznat je u Poljskoj i u Turskoj, upravljen različitim mjestima hodočašća (turski “put za Ćabu”, “put za Mekku” ili “put hodočašća”). Povezanost Mliječnog puta s putovanjem duša i predodžbom močvarnih ptica vjerojatno u današnjoj globalnoj kulturi ima jedan od najraširenijih predajnih odvjetaka, i to u liku rode koja (razumljivo s istočnog kraja Mliječnog puta) donosi novorođenčad. U kineskoj se legendi nastanak glazbe povezuje sa ždralom a koincidentno i najstarije pronađeno glazbalo te civilizacije je svirala izdjelana iz ždralove kosti, što nove raščlambe može naputiti k ovom opsežnom predajnom kompleksu kojeg oličuju elegantna stvorenja dugih vratova s pripadnim mjestom i na noćnom nebu.

Druge pticolike zvijezde s područja Mliječnog puta su Lastari (Turopolje i Moslavina), koji su srodni mnogim inačicama naziva za Plejade u sjeverozapadnoj Hrvatskoj i susjednim slovenskim krajevima (Vlastari, Lastori, Lasteri, također i Vlastovce, Lastovice, Lastovke, Lestenci, Lesteni itd.). Doticanje inačica Lastožari, Lastožarji, Lastižari, Lastražari, Vlastižari, Lasožeri ili Lastožeri (po pravilima oblikovanja kao u slov. Gostožerci ili Gostožerčići, v. Pleteršnik 1894:239) s južnoruskim oblicima Volosožar’i, Vlasožel’c’i i sl. zabilježenima u ruskim tekstovima od XIII. st. (Miklošič 1862:66) svjedoči da su “laste” u hrvatskim Lastarima tek prividne. Iako etimologija ovog naziva još nije uspostavljena na zadovoljavajući način, zasigurno je riječ o starijem slavenskom asteronimu na koji su se asocijativne lastarske zvijezde tek naslojile, slično kao i izgovorno povezivi Vlašići čija je predaja o istom zvjezdanom skupu nastala poznije (Kale 1989:30).

Ptica koja se, pak, sigurno pronalazi u predjelu Mliječnog puta s Plejadama je Kvočka, nazivom ili sama ili kao Kvočka s pilićima, u raznim inačicama jezika i lokalnih govora. Kvočka s pilićima na mjestu Plejada prednjači među njihovim imenovanjem u Ukrajini, a potom i u Rusiji, a poznata je i među narodima Afrike i Azije (Moszyński 1967:40-41, Gładyszowa 1960:25-26, Karplenko 1985:49-51). I normativni imenovatelji zvijezda iz moderne kodifikacije, nomadski Arapi, su Plejade nazivali “Nebeskom kokoši sa svojim pilićima”, upravo poput europskih naziva Bruthenne mit den Hunlein, Hen and chickens, Kurica s c’ipljatami i dr. Postrance od antičkih potvrda za nelatinske jezike, kvočku na noćnom nebu latinitet ne poznaje prije srednjeg vijeka, ali u zviježđu Labuda (ibid., Scherer 1953:146). Među istočnoslavenskim narodima ovo se značenje približava uvriježenom smatranju Plejada “gnijezdom”. U Hrvatskoj su se Plejade nazivale Kvočkom u Podravini, u istočnoj Slavoniji kao i u susjednim dijelovima Bačke, a Kvočkom s pilićima među kajkavskim govornicima sjeverne Hrvatske. Predodžba Plejada kao kvočke okružene pilićima prednjači u shematiziranjima fizičkog predloška s noćnog neba, sve do distorzije kakva u predaji živi bez opažajnog uporišta u stvarnom poretku. Ovaj je raskorak u obilježavanju zvijezda Janković pokušao razriješiti ubiciranjem Hijada kao Kvočke s pilićima (1951:149). Na primjeru označenog asterizma koji broji šest golim okom vidljivih zvijezda a predstavlja se kao “sedmozviježđe” uopćavanje u simbolički potentan obrazac jasno je već od antičkih etiologija nadalje (s više mitoloških priča o tomu zašto se ne vidi sedma sestra Plejada), dok je u njihovom rasporedu najočitija distorzija fizičkog predloška među predajama o kvočki s pilićima jer ih se u pisanoj i usmenoj tradiciji često zatječe opisane ukrug oko najsjajnije zvijezde. Takva je slika lakše predočiva, no ne odgovara stvarnom rasporedu.

Od životinja ovog pojasa neba su u hrvatskoj kulturi još preostali Kozlići. Kao naziv za zvijezde Orionovog pojasa zabilježeni su u Trnovcu kod Slunja (EA 215), dok ih u svojem prijevodu Biblije Hvaranin Ivan Škarić uvodi kao hrvatski naziv za zviježđe Blizanaca. Dugovrata ptica iz pojasa Mliječnog puta koja pod ptičjim nazivom nije zabilježena u hrvatskim predajama je konvencionalno zviježđe Labuda. Ono ima korijene bilježene od “ptice” Eudoksovog vremena, preko “labuda” iz Eratostenovih “Katasterizama”, “ptice”, “labuda” ili “kvočke” (Gallina) rimskog doba, do “jastreba” srednjovjekovnog latiniteta, a od vremena usvajanja kršćanskog znaka križa pojavljuje se u paru dijeljenog po veličini (Labud i Dupin; sve po: Le Boeuffle 1977:105, Scherer 1953:183).

CIRKUMPOLARNI DIO NEBA

Životinja koja im na nebu povijesno svima prethodi skrasila se na njegovom drugom dijelu. Njena drevnovječnost u predaju možda uvodi i dodatno nebesko gibanje. Dnevno i godišnje prividno kretanje zvijezda već smo istaknuli, dok je s Lavom i Bikom, kao i sa zodijakom ploda dala i rekonstrukcija sporog precesijskog kretanja točke ekvinocija. S dugim trajanjem zviježđa Velikog Medvjeda se pretpostavlja da je opazivo čak i vlastito raznostrano gibanje zvijezda (uglavnom onih u “repu”, zvijezde “četverokuta” su postojanije vezane), jer je prije više nalikovalo medvjedu kakvim ga nazivamo naših dana. Frank je pretresla predaje o Medvjedovom sinu, arheološkim i folklornim nalazima štovanja medvjeda, te pretpostavila da se njihova geneza može poklopiti s dobom kada je prividni poredak tih istih zvijezda mnogo očitije podsjećao na medvjeđu siluetu, a radi se o starosti od 80-100 tisuća godina (Frank 1992, Karpenko 1985:31). Starina ove nebeske predodžbe anegdotalno je ilustrirana pripovješću o prvim dijalozima doseljenika i sjevernoameričkog naroda Algonkian, kada su ustvrdili da ove zvijezde i jedni i drugi nazivaju Medvjedom (Krupp 1979:128). Korijen praindoeuropskog naziva zviježđa napućuje na lovačku narav njegovih drevnih imenovatelja (*sekw- u značenju "slijediti trag", Scherer 1953:131). Ovaj se najarhaičniji nebeski stvor skrasio u cirkumpolarnom dijelu neba, onom koji na umjerenim širinama sjeverne polutke nikad ne zalazi. Znakovite su obrednosti očite i nazivom i formom obredne sjekirice za faraonski pogreb, u dijelu svijeta gdje je nebeski Medvjed i zalazio za obzor, dok stvarni medvjedi nisu ni postojali. Kao i kod ljetnih zviježđa Labuda i susjednog Dupina, gdje se sličan lik razvrstava po veličini (hrvatski Križ i Križec), nebeska su medvjeda dva. Uslijed precesije je manji Medvjed zvijezdom iz vrška repa dospio u usko polarno područje ne prije od IX. st., s prvim zabilježenim imenovanjem kao Sjevernjačom 1029. godine. (To je i doba ante quem non za brojne predaje o α Ursae Minoris kao o “stožernoj zvijezdi”, napose izdašnima u srednjoazijskih nomada, ili inuitske predaje o “nepomičnoj zvijezdi” koja im je ravno nad glavama.) Polagano i postojano gibanje nebeskih svjetlila oko nje je oko domaćeg predajnog opažača predstavilo kretanjem Volova oko stožera, Stožebujače. (Drugi je domaći asteronim Sjevernjače iz životinjskog kruga značenja Šulekov Kozlišćak, a i Medvjednjača je vjerojatan recentni naziv učenog podrijetla.) Čini se da su volovi u karakteristično kraćim cirkumpolarnim gibanjima oko lako predstavljivog središta vrtnje napose prikladni likovi, jer je u hrvatskim predajama Medvjed (bilo Veliki, bilo Mali) rjeđi i učenog podrijetla – kao Medvid, Medvidica, zvijezda Medvitka, ili pak za oba zviježđa Međedi. Već su i drevni Rimljani za ovo zviježđe rabili i naziv Septemtriones, videći u njima sedam orućih volova. Etimologija naziva određuje uže značenje kružnog vršenja na gumnu, što odgovara cirkumpolarnom položaju ovih zvijezda. Inače se zastupljenost naziva Arktos i Ursa u klasičnoj literaturi cijeni na 38% svih navoda ovog zviježđa, a potom slijede termini u značenju vrtnje oko bliskog nebeskog pola. Stožer oko kojeg ide vol ili konj je i predodžba Sjevernjače i Velikog Medvjeda iz ruske predaje, a kod Rumunja je ta zvijezda stožer u sredini gumna. Laponci je nazivaju “stožerom svijeta” ili “stožerom neba” a niz turkičkih naroda i Mongoli kao “zlatni stup” ili “željezni stup” (Le Boeuffle 1977:82-89, Scherer 1953:131-140, Gładyszowa 1960:62-67).

Hrvatska je predaja vezana za Kola (u obliku četvorine) koja vuku Volovi (karakteristični “rep” – rudo kola). Zviježđe je inače nazivano Kolima još od babilonskih izvora, a u Homera je usporedno s Medvjedom. Poredak je na tom mjestu zanimljivim učinila fizika, jer je srednja zvijezda repa višestruka zvijezda Mizar čija je najsjajnija pratiteljica vidljiva golim okom (Alcor, učeno opisivana kao “mjerilo oštrog vida” što je vjerojatno i smisao arapskog korijena njenog naziva). Taj je disproporcionalni bijeli par vjerojatno najpoznatiji zvjezdani duet nebeskih predaja, a Alcor, zajedno sa slabijim zvijezdama Plejada, ujedno i najslabija redovito imenovana zvijezda na noćnom nebu. U središnjoj Poljskoj je zabilježen poredak ovog zviježđa u kojem se radi o kolima s tri konja i kočijašem (Alcor) koji jaše srednjeg među njima, kako se zna nazivati i kod Nijemaca (Gładyszowa 1960:51-59). Stari Rimljani Alcor su nazivali Eques Stellula (“mali zvjezdani jahač”), Englezi Jack on the Middle Horse (Allen 1963:446). U hrvatskim se predajama povorka prepoznaje sastavljena ili od Kola s Volovima, ili od samih zvijezda Volara (Velih i Malih) za čije se gibanje kaže kako “one oru”, dok je Alcor lik Gonitelja, Psa ili Vuka postrance vola. Na raznim se stranama zatječe uzrečica iz ovakve predaje po kojoj je “vuk [ili: vuci] povukao vola za uho” (Alcor), pri tomu slomivši i rudo kola koje stoga stoji slomljeno. Isticanje rude kola je važno zbog opažanja njihove okrenutosti kao svojevrsne nebeske kazaljke (Kršinci kod Našica, EA 214, i Prelošćica kod Siska, EA 63). Slovenska predaja o Kolima sv. Martina na mjesto ukrotitelja te zvijeri dovode ovog sveca koji upreže vuka namjesto ozlijeđenog vola (Matičetov 1972:89), a u sjevernoj Hrvatskoj to je još i sv. Ilija (“kola sv. Ilije”, Srbi iz Perne na Banovini, EA 433, “kola goni sv. Ilija”, Hrvati iz Ćetekovca kod Virovitice, EA 183). Druga predaja opisuje kako se radi o četiri zvijezde Volarice koje prate Orač, Gonjač i Lupež (Kutleša 1993:434), ili pak o četiri vola koje tjera gospodar uz kojeg su žena s djetetom (Alcor) i lupež (vl. neobj. gr.). Etiologija ovih životinjskih gonjenja se čini uvjerljivijom uključuje li među životinjama nasuprotne naravi, pa slično pasjim okružavanjem polarnog medvjeda na inuitskom nebu i volove hrvatskih nebeskih predaja vreba vuk.

VRIJEME

Otčitavanje kretanja nebeskim svodom očito se ne da postizati bez poznavanja prostorne orijentacije zajedno s vremenskim određenjem. Pokazivanje nekog smjera bez navođenja vremena opažanja je beskorisno. U jednom slučaju vrijeme i preteže nad značajem mjesta pojavljivanja zvijezde. Priča je životinjskog nazivnika i izborila je mjesta u globalnoj percepciji kalendara. Riječ je o kanikuli, pasjim danima koje Nijemci smještaju između 23/24. srpnja i 23/24. kolovoza, Nizozemci između 19. srpnja i 19. kolovoza ili od 15. srpnja do 15. kolovoza, sa starijim nazorima o njihovom trajanju sve od 14. srpnja do 11. rujna (njem.), ili od 15. kolovoza do 9. rujna (eng.). Suolahti zaključuje da je postanje ove zapadnoeuropske folklorne percepcije učenog podrijetla, iz njemačkih almanaha iz XVI. st. gdje im se mogu zateći prva popularna navođenja (1932:194). Long ove “pasje” predaje u njenim iskonima povezuje s Hekatinom simbolikom (1984:264). Zvijezda asocirana za predaju “pasjih dana” je najsjajnija stajnica zviježđa Veliki pas i čitavog noćnog neba, Sirius. Nebeski smještaj uz lovca Oriona dovelo je do poglavitog nazivanja klasičnog latiniteta kao Canis, a tek potom kao Canicula i Sirius. Njegovo opažanje u drevnom Egiptu je bilo od ključne poljodjelske i obredne važnosti. Antički Rimljani su za vrijeme svibanjskih poljodjelskih svečanosti, u vrijeme kada se Sunce na nebu približava Siriusu, ovoj zvijezdi žrtvovali štene. Nepovoljan utjecaj Siriusa se bilježi od Homera nadalje (Ilijada XXII, 26-31).

Drugo otčitavanje položaja nebeskog svjetlila koje je beznačajno bez poznavanja vremena je opažanje prijehodnica, planeta. Iz tog kruga dolazi najčešći hrvatski antroponim nebeskog postanja – Danica. Češća je životinjska eponimija večernjeg pojavljivanja planeta Venere (Konjarica, Guščarka), a takva dominira i nazivima koji se odnose na Veneru, no nejasno da li kao Danicu ili Večernjaču (Svinjarica, Janjčarica, Ovčarica, čak i kao Volarica, moguće i kao Zoranićeva Volopasnica iz “Planina”). Postoji i niz naziva koji vjerojatno ciljaju na planete, no zasad ih nije moguće ubicirati (Govedarica, Kozarica, Kravarica).

Na koncu se može dodati da često prepoznavanje lika zeca unutar Mjesečevog kruga nije zabilježeno kod Hrvata. Kako je to u svojem disertacijskom radu anketirao i prikazao Marin Šemudvarac, predaje koje su Hrvati vezivali za likove prepoznatljive na Mjesečevom licu u najvećoj su mjeri sukladne predajama o nastanku Kumove slame (1946:12).

Prikladnost nebeskog svoda kao školske ploče za ustrajnu pouku u literaturi se može pratiti upečatljivim primjerima i van folklornih predaja. Jedna od poznatijih učenih srednjovjekovnih pouka povezuje Plejade i egzotičnu pticu noj. Kršćanska simbolika je legendom o nojevom hranjenju ptića svojom krvlju znala prispodobiti Krista. Popularnost je stekla i legenda da noj ne polaže jaja u pustinjski pijesak prije no što na noćnom nebu ne vidi zvijezde Plejada. Potom kljunom iskopa jamu, položi jaja, zatrpa je pijeskom i namah zaboravlja na potomstvo. Moralka iz bestijarija ističe uzor noja koji obraća pozornost nebu da bi potom zanemario svoje zemaljske spone.

Nije slučajno da noćno nebo vrvi pokretnim životinjama, upregnutima maštom u vjekovita gibanja i osobita pomicanja. Zvijezde u mitološkim likovima zviježđa opisivane su i doslovno kao dijelovi tijela tih životinja, pa smo u konvencionalnom nazivlju zabaštinili npr. "rame konja", "potkoljenicu", "bok" i "nos" zviježđa Pegaz (što doslovno znače imena zvijezda Markab, Šeat, Algenib i Enif), ili "rep lava", "čelo", "leđa lava", "dva mala rebra", "sjeverni dio glave lava" i "grivu" (zvijezde Denebola, Algieba, Duhr, Hertan, Rasalas i Subra u zviježđu Lava; Kunitzsch i Smart, Karpenko). Iz tih razloga noćno nebo, primjerice, obiluje repovima. Njih po arapskom značenju asteronima Deneb nema manje od tuceta, od toga tri samo za dijelove "repa" u zviježđu Kita (Kunitzsch i Smart, Allen).

Priroda je na noćnom nebu čovjeka postavila pred pokretan okoliš u kakvom se snašao s mnogim refleksijama, od kalendara do filozofskih apsoluta. Lévi-Strauss je pripadno poglavlje "Mitologika" (I:4) naslovio "dobro temperiranom astronomijom". Čini se kako su taktovi raznih ritmova koji su se izmjenjivali ovim nezaustavljivim kruženjima kod zemaljskih opažača prepoznati kao plesni koraci u kojima je najčešći figurativni i eponimijski partner bila životinja. Slično kao što sa svakim iznova napisanim slovom s početka abecede crtamo uspomenu na rogato govedo, tako i sa svakim stupanjem u vedru noć kročimo u zagrljaj novog plesa za ravnanje svim drugim koracima diljem prostora i vremena.

Navedena literatura:
Allen, Richard Hinckley. 1963. [1899.] Star Names, Their Lore and Meaning. New York: Dover.
Aveni, Anthony F. 1993. Ancient Astronomers. St. Remy Press and Smithsonian Institution.
Le Boeuffle, André. 1977. Les noms latins d'astres et de constellations. Paris: Les belles lettres.
EA = arhiv popunjenih upitnica Etnološkog atlasa, sv. IV, pogl. 147, br. 1-2515.
Goodenough, Ward H. 1953. Native Astronomy in the Central Carolines. Philadelphia: The University Museum.
Graves, Robert. 1974. [1955.] Grčki mitovi. Sv. 1. Beograd: Nolit.
Gurshtein, Alexander. 1994. Dating the Origin of the Constellations by Precession. Physics-Doklady, Vol. 39, No. 8, 575-578. 
Hugh-Jones, Stephen. 1979. The Palm and the Pleiades. Cambridge University Press.
Janković, Nenad Đ. 1951. Astronomija u predanjima, običajima i umotvorinama Srba. Beograd: SAN.
Kale, Jadran. 1989. Asterizam Plejada u tradicijskim tumačenjima na području Jugoslavije (rukopis diplomskog rada). Zagreb.
Kale, Jadran. 1995. Izvori za etnoastronomiju. U: Kučerin zbornik, str. 103-120. Šibenik: Gradska knjižnica "Juraj Šižgorić" i Astronomsko društvo "Faust Vrančić".
Karplenko, Yu. A. 1985. Nazvaniya zvezdnogo neba. Moskva: Nauka.
Krupp, E. C. 1991. Beyond the Blue Horizon. Oxford University Press.
Kunitzsch, Paul, i Tim Smart. 1986. Short Guide to Modern Star Names and Their Derivations. Wiesbaden: Otto Harrassowitz.
Long, Eleanor. 1984. How the Dog Got Its Days: A Skeptical Inquiry Into Traditional Star and Weather Lore. Western Folklore, Vol. XLIII, 256-264.
MacDonald, John. 1998. The Arctic Sky: Inuit Astronomy, Star Lore And Legend. Toronto and Iqaluit: Royal Ontario Museum and  Nunavut Research Institute.
Matičetov, Milko. 1972. Slovenska ljudska imena zvezd in predstave o njih.  Anzeiger für Slavische Philologie, VI. Wiesbaden.
Miklošič, Fr. 1886.-1865. Lexicon paleoslovenico-graeco-latinum. Vindobonae.
Miletić, Željko. 1995. Astronomija i astrologija u mitraizmu. U: Kučerin zbornik, str. 83-102. Šibenik: Gradska knjižnica "Juraj Šižgorić" i Astronomsko društvo "Faust Vrančić".
Pleteršnik, M. 1894. Slovensko-nemški slovar. Prvi del. Ljubljana.
Scherer, Anton. 1953. Gestirnnamen bei den Indogermanischen Völkern. Heidelberg.
Snedegar, K. V. 1992. Prospects for Studying the Ethnoastronomy of Southern Africa. Publication de l'Observatoire Astronomique de Strasbourg, 41-47.
Suolahti, Hugo. 1932. Die Hundstage (Namen in verschiedenen Sprachen).  Niederdeutsche Studien: Festschrift Conrad Borchling.
Šemudvarac, Marin. 1946. Narodna vjerovanja o Mjesecu kod Hrvata (izvadak iz doktorske disertacije). Signatura biblioteke Bogoslovskog fakulteta u Zagrebu 10-00-97.
Škarić, Ivan. 1858.-1861. Sveto Pismo staroga i novoga uvita. Beč.
Urton, Gary. 1982. At the Crossroads of the Earth and the Sky. University of Texas at Austin.
Zoranić, Petar. 1942. [1569.] Planine. Zagreb.